ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 травня 2021 року

м. Харків

справа № 638/15736/15-ц

провадження № 22-ц/818/2855/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П., 

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Дряблов Олександр Володимирович 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дряблов Олександр Володимирович про визнання договорів дарування недійсними за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 січня 2021 року, постановлене під головуванням судді Омельченко К.О., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 22 січня 2021 року), -
в с т а н о в и в:
У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дряблов Олександр Володимирович про визнання договорів дарування недійсними.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та здійснити розподіл судових витрат між сторонами.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що за своєю юридичною природою договір відступлення права вимоги не є договором дарування, тому квартира АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення цоколю АДРЕСА_2 - є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки набуті відповідачем у період шлюбу за спільні кошти подружжя. ОСОБА_3 не надано належних доказів того, що саме вона сплатила внесок за договором про участь у будівництві вищевказаного нерухомого майна. Відповідачкою не доведено своєї фінансової спроможності для сплати пайового внеску. При цьому розірвання шлюбу не тягне за собою зміни правового статусу майна, придбаного в період шлюбу. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 зазначає, що оспорювані договори дарування є недійсними, оскільки відчуження майна за вказаними договорами здійснене відповідачем без письмової згоди одного з подружжя.
Представник ОСОБА_3 - адвокат Максимов Микола Ігорович надав відзив на апеляційну скаргу, просив залишити рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 січня 2021 року без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки воно набуте ОСОБА_2 за безоплатним договором відступлення права вимоги. Квартира АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення цоколю АДРЕСА_2 , були особистою власністю відповідача, який за договором дарування подарував вказане нерухоме майно своїй доньці ОСОБА_3 . Відсутні підстави для визнання спірних договорів дарування недійсними.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 1976 року по 30 червня 2010 року (а.с.5 т.1, а.с. 27 т.2).
Від шлюбу сторони мають трьох повнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.23 т.2).
З матеріалів справи убачається, що 18 лютого 2003 року між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством «Макрокап Девелопмент Україна» укладено договір № 34 про участь у будівництві, за умовами якого забудовник зобов`язаний був передати ОСОБА_3 у власність двокімнатну квартиру загальною площею орієнтовно 82,7 кв.м., яка розташована на 2 поверсі, а також паркувальне місце за вказаною адресою, а ОСОБА_3 прийняти участь у будівництві та внести вклад 146543 грн за квартиру та 35000 грн. за паркувальне місце. (а.с.94 т.2).
Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 50 ОСОБА_3 сплатила внесок відповідно до вказаного договору в розмірі 145 543 грн. 19.02.2003 року та 35000 грн. - 28.02.2003 року (а.с.26, 98 т.2).
01 лютого 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підписали угоду про відступлення права вимоги за договором про участь у будівництві (а.с.25 т.2). Вказаною угодою відповідачі погодили, що ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 право вимоги за договором про участь у будівництві. Зазначено, що на момент укладення цього договору ОСОБА_3 повністю сплатила пайовий внесок за договором від 18 лютого 2003 року та по закінченню будівництва має право вимагати передачі їй квартири та паркувального місця (а.с. 25 т.2)
06 грудня 2006 року ОСОБА_2 прийняв від забудовника квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 81,93 кв.м., а також паркувальне місце на виконання договору про участь у будівництві, що підтверджується актом пройма-передачі квартири (а.с.99,128 т.2).
09 серпня 2007 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на вказану квартиру, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» реєстраційний номер 19706783 та право власності на нежитлове приміщення цоколю № 62 - місце паркування в літ. А-18 площею 28,0кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» реєстраційний номер 19869842.
06 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дрябловим О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 801. Згідно п. 1 вказаного договору ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 вищезазначену квартиру, яка належить останньому на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (б/н), виданого Дзержинською районного в м. Харкові радою 26 липня 2007 року (а.с.2-3 т.2).
20 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 також був укладений договір дарування нежитлового приміщення цоколю № 62 - місце паркування в літ. А-18 площею 28,0кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дрябловим О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1100. Згідно п. 1 вказаного договору ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 вищезазначене нежитлове приміщення, яке належить останньому на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (б/н), виданого Дзержинською районного в м. Харкові радою 26 липня 2007 року (а.с.31-32 т.2).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення цоколю АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуте відповідачем за рахунок спільних коштів. У 2014 року, при зверненні до суду з позовом про поділ майна після розірвання шлюбу, вона дізналась, що відповідач без її згоди оформив договори дарування квартири та нежитлового приміщення на їх доньку ОСОБА_3 . Позивачка вважає, що наявні підставі для визнання договорів дарування недійсними, оскільки вони укладені без її письмової згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. 215 ЦК України).
Тому кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності /відсутності/ цивільних прав та майна в інших осіб.
Оспорювати правочин може також особа (заінтересована) особа, яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Таким чином договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не можу бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлено шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст.3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Обгрунтовуючи вимоги про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_1 вказувала, що квартира АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення цоколю АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, проте оспорювані договори укладені без її письмової згоди.
Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном, є підставою визнання правочину недійсним, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном.
За загальним правилом, у відповідності до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Разом із цим, сам по собі факт набуття майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Адже одночасно із регламентацією правого інституту спільного сумісного майна подружжя, чинне законодавство України закріплює як правові підстави набуття одним з подружжя майна під час шлюбу у особисту приватну власність.
Зокрема, у відповідності до вимог п.п.1-3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Таким чином, хоча конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, однак зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Аналогійний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи ст. 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.
Матеріали справи свідчать про те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  за договором від 01 лютого 2005 року набув право вимоги за договором про участь у будівництві двокімнатної квартири по АДРЕСА_3 , а також паркувального місця за вказаною адресою.
09 серпня 2007 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 81,93 кв.м., а також паркувальне місце на виконання договору про участь у будівництві.
Таким чином ОСОБА_2 набув право власності на спірне нерухоме майно шляхом реалізації свого права вимоги, яке він набув безоплатно за договором про відступлення права вимоги.
Відступлення права вимоги - це одна з підстав заміни кредитора в зобов`язанні ( ст. 512 ЦКУ). Це правочин, на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. 
Договір відступлення права вимоги може бути відшкодувальним, якщо в ньому передбачено обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. У такому разі на відносини цесії поширюються положення про договір купівлі-продажу ( ст. 656 ЦКУ).
Якщо договір відступлення права вимоги є безоплатним, тобто право за зобов`язанням переходить до нового кредитора без якогось зустрічного надання, такі відносини регулюються нормами, що стосуються дарування ( ст. 717 ЦКУ).
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 сплатила внесок до договору № 34 про участь у будівництві в повному обсязі в розмірі 145 543 грн. та 35000 грн. (а.с.26, 98 т.2). Крім того у договорі про відступлення права вимоги зазначено, що на момент укладення цього договору ОСОБА_3 повністю сплатила пайовий внесок за договором від 18 лютого 2003 року.
Уступка права вимоги, за якою не передбачено сплата коштів набувачем, не може вважатись оплатним набуттям у власність нерухомого майна, оскільки пайовий внесок сплачений у повному обсязі первинним пайовиком (донькою позивачки та відповідача). Даних про відшкодування ОСОБА_2 пайового внеску первинному пайовику - ОСОБА_3 матеріали справи не містять. Тобто фактично спірне нерухоме майно одержано у власність ОСОБА_2 безкоштовно.
Висновок суду першої інстанції про те, що на спірне нерухоме майно не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Квартира АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення цоколю № 62 - місце паркування в літ. А-18 площею 28,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 були особистою приватною власністю відповідача, оскільки вказане майно набуте ним за безоплатним договором відступлення права вимоги.
Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно статті 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до положення статті 318 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.
З аналізу вказаних правових норм вбачається, що власнику належить право розпорядження своєю власністю на підставі його вольового рішення, яке не залежить від волі інших осіб.
Реалізуючи своє право власності, за договором дарування від 06 вересня 2013 року відповідач подарував своїй ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.2-3 т.2).
20 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 також був укладений договір дарування нежитлового приміщення цоколю № 62 - місце паркування в літ. А-18 площею 28,0кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.31-32 т.2).
Правовий аналіз оскаржуваних договорів дає можливість зробити висновок про те, що зміст правочинів не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства; волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі; правочини було вчинено у формі, встановленій законом та були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 24.05.2021 року.