ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 червня 2021 року           справа №200/12306/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Гайдара А.В., Ястребової Л.В., 
за участю секретаря судового засідання Сухова М.Є.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Поляцько О.Ю.,
представника відповідача Ковальової А.Г.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі  №200/12306/20-а (головуючий І інстанції Смагар С.В.)  за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування наказу,  поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

                                                       ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з цим позовом, в якому просила:
-визнати протиправним та скасувати наказу директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську - Романа Богданова від 27 листопада 2020 року № 199-ОС про звільнення позивача з посади провідного спеціаліста сектору режимно-секретної роботи та захисту інформації Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську з 30 листопада 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби;
-поновлення позивача на посаді, що є рівнозначною посаді провідного спеціаліста сектору режимно-секретної роботи та захисту інформації Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську з 1 грудня 2020 року;
-стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 1 грудня 2020 року по день ухвалення судового рішення.  
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її звільнено у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 199дкс «Про затвердження змін до штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого місті Краматорську». 
Проте, зі змінами до штатного розпису її не ознайомлювали, крім того, за новим штатним розписом  ніякого скорочення не відбулося. Отже жодних підстав для звільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби у відповідача не було.  
Відповідач заперечував проти позовних вимог, зазначав що наявність чи відсутність вакантних посад в державному органі вже не має правового значення, оскільки з 13 лютого 2020 року відсутній обов`язок керівника, суб`єкта призначення пропонувати такі посади державному службовцю, як і відсутній обов`язок щодо його працевлаштування. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення - директора ТУ ДБР у м. Краматорську.
Вказані обставини в контексті наведених правових норм зумовлюють висновок про те, що позивача звільнено правомірно, оскільки вона була попереджена про наступне звільнення завчасно, її посада державної служби (провідний спеціаліст Сектору режимно-секретної роботи та захисту інформації ТУ ДБР у м. Краматорську) дійсно була скорочена, а у ТУ ДБР у м. Краматорську не було обов`язку пропонувати їй будь-яку посади.
На час звільнення позивача ТУ ДБР у м. Краматорську дотримано всіх умов, встановлених Законом №889-VIII з урахуванням змін, внесених Законами № 117-ІХ та № 440-ІХ.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,  просила скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов в повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги. 
Суд першої інстанції не надав оцінки, що внаслідок внесення змін до штатного розпису ТУ ДБР у м. Краматорську, кількість державних службовців, які виконують роботи, пов`язані з охороною державної таємниці збільшилася. Так, чисельність посад державної служби у секторі режимно-секретної роботи та захисту інформацій з двох посад збільшилася до 6 у відділі з аналогічною назвою. Тобто, ніякого скорочення посад державної служби не відбулося. 
Відповідачем в порушення приписів діючого трудового законодавства не запропоновано позивачу вакантну посаду державної служби, не працевлаштовано позивача, зокрема, в порядку переведення. Зазначене також підтверджується новою редакцією ч.3 ст.87 Закону «Про державну службу», якою усунута правова невизначеність повноважень  керівника державного органу.
Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин норми Закону «Про засоби запобігання та протидії дискримінації в Україні» .
Позивач, її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати рішення та задовольнити позов.
Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення без змін.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процісу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, зазначає наступне.
Фактичні обставини справи. 
Наказом ТУ ДБР у м. Краматорську від 11 жовтня 2018 року № 9 «Про призначення ОСОБА_1 за переведенням» позивача призначено на посаду провідного спеціаліста Сектору режимно-секретної роботи та захисту інформації ТУ ДБР у м. Краматорську в порядку переведення з Департаменту з питань цивільного захисту, мобілізаційної та оборонної роботи Донецької обласної державної адміністрації з 11 жовтня 2018 року.  
Наказом Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 199ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську», відповідно до пунктів 4,8 частини першої та частини другої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої Закону України «Про державну службу», затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік №2 ТУ ДБР у м. Краматорську та введено в дію з 1 грудня 2020 року.
Внаслідок введення в дію вищезазначеного штатного розпису, зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Краматорську було виведено Сектор режимно-секретної роботи та захисту інформації та введено Відділ режимно-секретної роботи та захисту інформації. Тим самим відбулось скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису ТУ ДБР у м. Краматорську.
Наказом ТУ ДБР у м. Краматорську від 20 жовтня 2020 року №172-ос «Про попередження працівників» наказано Сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Краматорську персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Краматорську, посади яких скорочуються, про наступне вивільнення.
  Відповідно до попередження про наступне вивільнення від 29 жовтня 2020 року № 13-10-34/311 директор ТУ ДБР у м. Краматорську, керуючись пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу», попередив позивача про наступне скорочення посади державної служби, яку вона обіймала, та наступне вивільнення. 
З вказаним попередженням позивач ознайомилась особисто під підпис 29 жовтня 2020 року.
Наказом ТУ ДБР у м. Краматорську від 27 листопада 2020 року № 199-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади провідного спеціаліста Сектору режимно-секретної роботи та захисту інформації ТУ ДБР у м. Краматорську 30 листопада 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису. Підстава - наказ Державного бюро розслідувань від 20 жовтня 2020 року № 199ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську», попередження про наступне вивільнення від 29 жовтня 2020 року № 13-10-34/311.
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що в зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок зміни штатного розпису.  Отже, відповідач додержався процедури звільнення позивача.
Оцінка суду.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
12 листопада 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон № 794-VIII), який набрав чинності з 01 березня 2016 року, відповідно до якого ДБР визначено як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції (ст.1).
Завданнями ДБР відповідно до статті 5 Закону № 794-VIII є запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування:
1) злочинів, вчинених службовими особами, які займають особливо відповідальне становище відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про державну службу", особами, посади яких віднесено до першої - третьої категорій посад державної служби, суддями та працівниками правоохоронних органів, крім випадків, коли ці злочини віднесено до підслідності детективів Національного антикорупційного бюро України;
2) злочинів, вчинених службовими особами Національного антикорупційного бюро України, заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури або іншими прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, крім випадків, коли досудове розслідування цих злочинів віднесено до підслідності детективів підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України;
3) злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військових злочинів), крім злочинів, передбачених статтею 422 Кримінального кодексу України.
За змістом положень статті 6 Закону № 794-VIII, ДБР відповідно до покладених на нього завдань та у межах своєї компетенції, серед іншого: бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері протидії злочинності, вносить відповідні пропозиції на розгляд Кабінету Міністрів України; припиняє і розкриває злочини, розслідування яких віднесено до його компетенції; здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування злочинів, віднесених до підслідності ДБР, на підставах та в порядку, встановлених законом; розробляє і затверджує методику розслідування окремих видів злочинів; вживає заходів для повернення в Україну з-за кордону коштів та іншого майна, одержаних внаслідок вчинення злочинів, віднесених до підслідності ДБР; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.
Незалежність ДБР від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема, визначеними цим та іншими законами: 1) спеціальним статусом ДБР, особливим порядком визначення його загальної структури, фінансування та організаційного забезпечення діяльності; 2) особливим порядком добору, призначення та звільнення ДБР, першого заступника Директора ДБР і заступника Директора ДБР, а також вичерпним, визначеним законом, переліком підстав для припинення їхніх повноважень; 3) порядком здійснення повноважень ДБР та його працівниками; 4) колегіальним прийняттям найбільш важливих рішень керівництвом ДБР; 5) забороною незаконного втручання у здійснення повноважень працівників ДБР; 6) належною оплатою праці працівників ДБР і соціальними гарантіями; 7) правовим захистом і забезпеченням особистої безпеки працівників ДБР, їхніх близьких родичів (стаття 4 Закону № 794-VIII).
Отже, нормами Закону № 794-VIII (у вказаній вище редакції) ДБР визначався як орган із спеціальним статусом, структурно незалежний від існуючих правоохоронних органів та органів безпеки.
На виконання пункту 1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 794-VIII Кабінет Міністрів України 29 лютого 2016 року прийняв постанову № 127 «Про утворення Державного бюро розслідувань».
03 грудня 2019 року Верховна Рада України, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР, прийняла Закон № 305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон № 305-IX), який набрав чинності 27 грудня 2019 року.
Статтею 1 Закону № 794-VIII (тут і надалі - у редакції Закону № 305-IX) визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Отже з 27 грудня 2019 року ДБР припинило своє існування, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції та змінило статус на державний правоохоронний орган.
На момент звільнення позивача Закон №794-VIII діяв в редакції Закону України №720-IX від 17.06.2020.
Отже, при вирішенні справи суд керується положеннями Закону №794-VIII в редакції Закону України №720-IX від 17.06.2020.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону №794-VIII керівництво діяльністю Державного бюро розслідувань здійснює його Директор, який має першого заступника та двох заступників. У разі відсутності Директора Державного бюро розслідувань його повноваження здійснює перший заступник Директора Державного бюро розслідувань, а в разі його відсутності - один із заступників Директора Державного бюро розслідувань згідно із розподілом обов`язків.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини 1 статті 12 Закону №794-VIII Директор ДБР:
затверджує структуру та штатну чисельність […] територіальних органів Державного бюро розслідувань;
визначає відповідно до законодавства в межах граничної чисельності переліки посад у […] територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами.
Згідно з частиною другою статті 12 Закону №794-VIII повноваження, передбачені пунктами 4 і 5 частини першої цієї статті, щодо діяльності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань Директор Державного бюро розслідувань здійснює за поданням директорів відповідних територіальних управлінь.
За обставинами справи, 29.10.2020 року ДБР повідомило Шевченко О.О. про наступне вивільнення (звільнення) на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу", відповідно до якої підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Судом встановлено, що згідно з наказом ДБР від 20 жовтня 2020 року №199дск «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську», відповідно до пунктів 4,8 частини першої та частини другої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої Закону України «Про державну службу», затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік №2 ТУ ДБР у м. Краматорську та введено в дію з 1 грудня 2020 року.
 Внаслідок введення в дію вищезазначеного штатного розпису, зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Краматорську виведено Сектор режимно-секретної роботи та захисту інформації та введено Відділ режимно-секретної роботи та захисту інформації. Посада «провідний спеціаліст Сектору режимно-секретної роботи та захисту інформації»  виведена з штатного розпису, а отже таку посаду скорочено.
Як зазначено в абзаці першому пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці.
Отже, в зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймала позивач, внаслідок зміни штатного розпису.
Вказані обставини підтверджують скорочення штату державних службовців ТУ ДБР, що враховано судом першої інстанції при відхиленні відповідних доводів позивача.
Також судом першої інстанції вірно не прийнято доводи позивача, що відповідачем була порушена процедура звільнення, оскільки наказ про звільнення був підписаний новопризначеним керівником, якого було прийнято тільки 6 жовтня 2020 року. Суд звертає увагу, що позивача звільнено не на підставі частини другої статті 83 Закону №889-VIII, а на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу, що прямо вбачається з оскаржуваного наказу і відповідає обставинам справи.
Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України від 12 листопада 2015 року №794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції Закону України № 720-IX від 17.06.2020, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
Водночас, принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (тут і далі в редакції Закону України №805-IX від 16.07.2020, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону №889-VIII державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо:
1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів;
2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів;
3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг;
4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства;
5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням;
6) управління персоналом державних органів;
7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
На підставі частин першої - третьої статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII однією з підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
При цьому, скорочення чисельності та скорочення штату – не є  тотожніми поняттями. Чисельність працівників - це списковий склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості.
Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.
Відповідно до частини 3 статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). 
При цьому положення законодавства  щодо обов`язку суб`єкта призначення запропонувати вакантну посаду державному службовцю встановлюють право, а не обов`язок запропонувати вакантну посаду.
02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2019 року №378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яким внесені зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції. Так, нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.
Зокрема, відповідно до частини 6 статті 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Отже, після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у   Закон України «Про державну службу», та на час попередження та звільнення позивача,  норми частини 3 статті 49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширювались.
Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.
Однак, положеннями частини 3 статті 5 Закону №889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.
Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, тому  суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню.
Отже, доводи позивача про невиконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування позивача, є безпідставними.
Оскільки у відповідача на час попередження позивача про вивільнення та звільнення ОСОБА_1 був відсутній визначений законом обов`язок пропонувати вакантні посади позивачу, тому суд зазначає про відсутність підстав для витребування у відповідача відомостей про призначення на вакантні посади у відділі режимно-секретної роботи та захисту інформації  ТУ ДБР у м. Краматорську з 01.12.2020 року по теперішній час.
Є неприйнятними доводи позивача про дискримінацію, що полягає у вибірковому підході до поновлення працівників на роботі у Національному агентстві з питань запобігання корупції, оскільки згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» від 11 червня 2002 року, заява № 36042/97). 
Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, заява № 20060/92; рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).
    Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що  мета  встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі  повинна бути істотною, а самі  відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають  відповідати конституційним положенням, бути  об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року №14-рп/2004).
Наявність  правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у  Законі України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні».
  Враховуючи, що підстави та процедура звільнення державних службовців визначені Законом, а можливість прийняття особи на роботу після її звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №  889-VIII  (із змінами, внесеними згідно із  Законом №  117-IX від 19.09.2019) за рішенням суб`єкта призначення, є його правом, а не обов`язком, судом не встановлено наявність ситуації, за якої позивач зазнає менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, а відтак доводи позивача у цій частині є неприйнятними та не свідчать про протиправність прийнятого наказу про її звільнення.
Інші доводи апеляційної скарги та надані в судовому засіданні документи зазначених висновків не спростовують.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки в межах доводів апеляційної скарги судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат по справі не здійснюється.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-
                                                    
                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі  №200/12306/20-а – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року у справі  №200/12306/20-а – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 07 червня 2021 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 08 червня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                                  І.Д. Компанієць    

Судді                                                                                          А.В. Гайдар

                                                                                                               Л.В. Ястребова