П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

23 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/750/21	
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,
суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,
представника апелянта/відповідача - Танасійчука О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року (суддя Вовченко О.А., м. Одеса, повний текст рішення складений 19.04.2021) по справі за адміністративним позовом Відділу житлово-комунального господарства, будівництва, благоустрою та розвитку інфраструктури Куяльницької сільської ради до Південного офісу Держаудитслужби про визнання протиправними та скасування пунктів вимоги,-
В С Т А Н О В И В:
19 січня 2021 року відділ ЖКГББРІ Куяльницької с/р звернувся до адміністративного суду з позовом до Південного офісу Держаудитслужби, в якому просив визнати протиправним та скасувати пункти 1, 2 вимоги щодо усунення виявлених порушень від 25.11.2020 року №151508-14/6105-2020.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року позов відділ ЖКГББРІ Куяльницької с/р задоволено повністю.
Визнано протиправними та скасувати пункти 1 та 2 Вимоги щодо усунення виявлених порушень Південного офісу Держаудитслужби від 25.11.2020 року №151508-14/6105-2020.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням Південний офіс Держаудитслужби подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову відділ ЖКГББРІ Куяльницької с/р.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем зазначено, що у спірних правовідносинах суд першої інстанції помилково застосував приписи постанови КМУ від 09.03.2006 №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", оскільки вона є підзаконним нормативним актом, що має меншу юридичну силу, ніж Закон України "Про службу в органах місцевого самоврядування", та суперечить йому. Також апелянт, спираючись на висновки постанови Верховного Суду від 29 липня 2019 року у справі №400/2658/18, стверджує, що підконтрольна установа не може ставити питання про визнання протиправною вимоги Південного офісу Держаудитслужби про стягнення збитків, оскільки правильність їх обчислення може бути перевірена лише судом, який розглядатиме позов Держаудитслужби про стягнення цих збитків.

Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представника апелянта/відповідача - Танасійчука О.М., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в період з 29 жовтня 2020 року по 30 жовтня 2020 року, відповідно до пункту 1.2.4.2 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на ІV квартал 2020 року, відповідачем проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності відділу ЖКГББРІ Куяльницької с/р за період з 01.01.2018 року по 30.09.2020 року.
За результатами проведеного заходу складено акт ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Відділу житлово-комунального господарства, будівництва, благоустрою та розвитку інфраструктури Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області за період з 01.01.2018 року по 30.09.2020 року від 06.11.2020 року №08-11/47.
Згідно зазначеного акта ревізії (а.с. 68-84) посадові особи Держаудитслужби дійшли висновків, що на порушення частини п`ятої статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", частини першої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" посадовими особами відділу ЖКГ за період з 01.1.2020 по 30.09.2020 виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки в розмірі середньомісячної заробітної плати, що призвело до необґрунтованих видатків по заробітній платі за КПКВК 12101660 в загальній сумі 45678,31 грн., та, як наслідок, необґрунтовано нараховано та перераховано єдиного соціального внеску в загальній сумі 10049,23 грн.
Внаслідок допущених порушень у формах 2м "Звіт про надходження та використання коштів загального фонду" за 2020 рік за КПКВК 1210160 за КЕКВ 2111 "Заробітна плата" касові та фактичні видатки завищено на 45678,31 грн. та за КЕКВ 2120 "Нарахування на заробітну плату" касові та фактичні видатки завищено за 2020 рік на суму 10049,23 грн., що призвело до порушення пункту 1 розділу 1 Порядку складання фінансової та бюджетної звітності розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.01.2012 №44, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 лютого 2012 року за №196/20509, та частини першої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Південним офісом Держаудитслужби на адресу відділу ЖКГББРІ Куяльницької с/р направлена Вимога щодо усунення виявлених порушень №151508-14/6105-2020 від 25.11.2020 року (а.с. 44-46), відповідно до якої окрім іншого вимагалося:
1. Забезпечити відшкодування відповідно до норм статей 130 - 136 Кодексу законів про працю України на користь Відділу ЖКГ шкоди, заподіяної внаслідок неправильного нарахування і виплати матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, у загальній сумі 45,67 тис. грн. Врахувати право працівників відшкодувати заподіяну шкоду відповідно до частини п`ятої статті 130 КЗпПУ та право осіб, які безпідставно отримали вищезазначені виплати, добровільно відшкодувати кошти на підставі їх письмових заяв.
2. Провести перерахунок та відповідні взаємозвірки щодо надмірно перерахованих сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та зарахувати в рахунок майбутніх платежів зайво сплачені кошти в сумі 10,05 тис. грн. відповідно до вимог пунктів 5, 6 Порядку зарахування у рахунок майбутніх платежів єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування або повернення надміру та/або помилково сплачених коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 16.01.2016 №6, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 лютого 2016 р. за №193/28323 розділу V Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 №435, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2015 року за №460/26905.
Не погоджуючись з зазначеними пунктами резолютивної частини Вимоги, відділ ЖКГ звернувся до суду з адміністративним позовом.
Задовольняючи позов відділу ЖКГББРІ Куяльницької с/р та скасовуючи оспорювані пункти 1, 2 Вимоги Південного офісу Держаудитслужби суд першої інстанції виходив із неможливості їх виконання способом, яким визначив контролюючий орган.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.
Так, частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами 2, 3, 4, 5 статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" посадові особи одержують заробітну плату, розмір якої має забезпечувати достатній життєвий рівень.
Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України.
Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.
Посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу.
Відповідно до пункту 12 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетні установи - це органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.
Згідно з частиною 1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Відповідно до статті 13 Закону України "Про оплату праці" оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.
Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Відповідно до другого абзацу пункту 1 постанови КМУ від 09.03.2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" (далі – Постанова №268) умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються органом місцевого самоврядування, виходячи з умов оплати праці, встановлених для державних службовців відповідних категорій і схем посадових окладів згідно з додатками 48 - 54 і 57.
Підпунктом 3 пункту 2 Постанови №268 надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).
Згідно пункту 6 Постанови №268 преміювання керівників органів виконавчої влади та інших органів, їх заступників, встановлення їм надбавок, передбачених цією постановою, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, установлених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається органом вищого рівня.
Преміювання голів обласних, районних і районних у містах рад, їх заступників, сільських, селищних і міських голів, установлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірах, визначених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається відповідною радою.
Преміювання секретарів сільських, селищних, міських рад, заступників сільських, селищних, міських голів, керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів, старост, установлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірах, визначених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці за рішенням сільського, селищного, міського голови.
Так, з матеріалів справи вбачається, що у періоді, що був предметом ревізії, позивач виплачував матеріальну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати згідно рішень Куяльницької сільської ради від 22.12.2017 №31-VII "Про затвердження положень про преміювання та встановлення надбавок працівникам виконавчих органів"; від 17.01.2019 №1472-VII "Про затвердження положень про преміювання, виплату матеріальної допомоги та встановлення надбавок працівникам виконавчих органів"; від 24.12.2019 №3181-VII "Про затвердження положень про преміювання, виплату матеріальної допомоги встановлення надбавок працівникам виконавчих органів" та Колективним договором.
Орган Держаудитслужби вважає, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати протирічить частині п`яті статті  21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", згідно якої матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки могла надаватися у розмірі посадового окладу, а не в розмірі середньомісячної заробітної плати.
З цього приводу суд першої інстанції доречно звернув увагу на роз`яснення Мінсоцполітики від 16.10.2009 року №620/13/84-09, від 19.07.2010 року №671/13-84-10, від 11.09.2013 року №10212/0/14-13/13, відповідно до яких передбачена підпунктом 3 пункту 2 Постанови №268 матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки обов`язково має виплачуватися у розмірі посадового окладу, а за наявності коштів – у розмірі середньомісячної заробітної плати.
Доводи апеляційної скарги, що до спірних правовідносин щодо визначення розміру матеріальної допомоги слід застосувати приписи Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", який має вищу юридичну силу відносно Постанови №268, колегія суддів відхиляє, оскільки вважає, що положення частини п`ятої статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" та підпункту 3 пункту 2 Постанови №268 разом зі статтею 13 Закону України "Про оплату праці" не суперечать один одному, а навпаки доповнюють.
Так, з преамбули Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" вбачається, що він регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування. 
Отже, зазначений Закон визначає мінімальний гарантований розмір допомоги – посадовий оклад.   Натомість, Кабінет Міністрів України, керуючись частиною 3 статті 21 цього Закону встановив максимальний розмір допомоги на оздоровлення – середньомісячна заробітна плата працівника та надав право приймати рішення про виплату допомоги на оздоровлення в більшому розмірі, ніж передбачає Закон, за умови, якщо розмір допомоги на оздоровлення не перевищує розміру середньомісячного заробітку та межі затвердженого місцевою радою фонду оплати праці дозволяють виплатити більше.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що розмір допомоги на оздоровлення посадовій особі місцевого самоврядування не може бути меншим, ніж посадовий оклад та перевищувати розмір середньомісячного заробітку.
Доречно звернути увагу й на те, що згідно правового висновку у подібних відносинах, наведеного у постанові Верховного Суду від 7 травня 2019 року у справі №138/951/13-а, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, установлених Постановою КМУ "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 року №268 лише у межах затверджених видатків на оплату праці і лише за умови прийняття відповідною радою рішення про зазначені виплати.
Враховуючи, що відповідачем не оспорюється, що матеріальна допомога виплачувалася в межах затверджених видатків на оплату праці та згідно прийнятих сільрадою відповідних рішень про зазначені виплати, колегія суддів вважає, що розмір матеріальної допомоги, які виплачувались посадовими особами відділу ЖКГ за період з 1 січня 2020 року по 30 вересня 2020 року, не суперечить частині п`ятої статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", отже пункти 1 та 2 Вимоги є безпідставними.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зазначені пункти Вимоги не можуть бути виконані тим способом, який визначив орган Держаудитслужби навіть за умови, якщо має місце порушення закону, яке стало підставою для пред`явлення таких вимог, виходячи з наступного.
Як вже зазначалося, в пункті 1 Вимоги, від відділу ЖКГББРІ Куяльницької с/р вимагається забезпечити відшкодування на його користь заподіяної шкоди у загальній сумі 45,67 тис. грн., заподіяної внаслідок неправильного нарахування і виплати матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, відповідно до норм статей 130-136 КЗпП України.
Між тим, з приписів статті 130 КЗпП України вбачається, що цими нормами визначаються підстави та порядок відшкодування шкоди, яка заподіяна працівником підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Проте, ревізією фактів заподіяння працівниками шкоди відділу ЖКГББРІ Куяльницької с/р виявлено не було.
В даній справі відповідач визначив розмір шкоди у загальній сумі 45,67 тис. грн. стверджуючи про допущену Куяльницькою сільрадою помилку при виплаті своїм працівникам матеріальної допомоги, тобто шкода заподіяна самим роботодавцем, а не працівником, а тому положення статей 130-136 КЗпП України в спірних правовідносинах не можуть бути застосовані, навіть за умови, якщо зазначене в акті ревізії порушення нарахування і виплати матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки дійсно мало б місце.
Колегія суддів також звертає увагу, що відповідно до приписів статті 127 КЗпП України помилково виплачені працівнику кошти можуть бути утримані із заробітної плати такого працівника, але лише в тому випадку, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування, і якщо наказ (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу про таке відрахування буде винесено не пізніше одного місяця з дня виплати неправильно обчисленої суми.
Інших правових підстав для утримання чи стягнення з працівника коштів, які були зайво йому виплачені внаслідок помилки роботодавця, законодавство не передбачає.
Працівник не позбавлений права добровільно на свій розсуд повернути підприємству зайво сплачену йому підприємством суму, однак можливість реалізації працівником такого права не може бути покладена в основу вимоги органу державного фінансового контролю, яка направляється до підконтрольної установи з метою усунення виявлених ревізією порушень, оскільки усунення підконтрольною установою виявлених порушень не повинно залежати від реалізації працівником своїх прав.
Також, не може бути виконаний і пункт 2 спірної вимоги, в якому відповідач вимагає від позивача вчинити дії по зарахуванню зайво сплачених суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в загальному розмірі 10,05 тис. грн. в рахунок майбутніх платежів по ЄСВ, оскільки це залежить від добровільного повернення працівниками відділу ЖКГ тих сум, які відповідач вважає зайво виплаченими.
Отже, спірні пункти вимоги є неправомірними як з точки зору підстав для їх винесення, так і з точки зору реальної можливості їх виконання.
При цьому, колегія суддів не приймає посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29 липня 2019 року у справі №400/2658/18 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у наведеній справі. Так у справі №400/2658/18 предметом оскарження була вимога, у якій йшла мова виключно про збитки, які відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом, у якій суд і перевіряє підстави та правильність обчислення їх розміру. В даній же справі орган Держаудитслужби вимагає від позивача провести перерахунок та відповідні взаємозвірки щодо надмірно перерахованих сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та зарахувати в рахунок майбутніх платежів зайво сплачені кошти, що унеможливлює його звернення до суду з відповідним позовом через відсутність у Держаудитслужби повноважень для звернення до суду з таким позовом.
У зв`язку з цим, за результатом апеляційного розгляду даної справи колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані пункти 1 та 2 Вимоги щодо усунення виявлених порушень Південного офісу Держаудитслужби від 25.11.2020 року №151508-14/6105-2020 щодо відділу ЖКГББРІ Куяльницької с/р не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та прийняті без урахування усіх фактичних обставин, з порушенням його прав.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову відділу ЖКГББРІ Куяльницької с/р про скасування пунктів 1, 2 вимоги щодо усунення виявлених порушень від 25.11.2020 року №151508-14/6105-2020.
Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційна скарга Південного офісу Держаудитслужби задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Південного офісу Держаудитслужби залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2021 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач                                        В.О.Скрипченко

Суддя                                                                                І.П.Косцова

Суддя                                                                                Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 24 червня 2021 року.