ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" червня 2021 р.           Справа№ 820/4751/15
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Агрикової  О.В.
суддів:            Мальченко А.О. 
          Чорногуза М.Г. 
 
Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,
за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання
розглянувши апеляційну скаргу
Акціонерного товариства "Скай Банк"
на рішення Господарського суду  міста Києва від 24.02.2021 (повний текст рішення складено 16.03.2021)
у справі № 820/4751/15 (суддя Нечай О.В.)
За позовом Акціонерного товариства "Скай Банк" 
до:
1.          Департаменту державної реєстрації Харківської міської ради
2.          Міністерства юстиції України
3.          Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алексєєвої Ліани Василівни
4.          Державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленка Антона Володимировича
5.          Державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Молдованової Галини Миколаївни
за участі третіх осіб: 
1.           ОСОБА_1 
2.           ОСОБА_2 
3.           ОСОБА_3 
4.           ОСОБА_4 
про визнання дій неправомірними, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Регіон-Банк", яке в подальшому замінило своє найменування на Акціонерне товариство "Скай Банк", звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту державної реєстрації Харківської міської ради, Міністерства юстиції України, Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алексєєвої Л.В., державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленка А.В., державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України м. Київ Молдованової Г.М., в якому просить:
- визнати неправомірними дії державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленко А.В. щодо прийняття ним 19.03.2015 року рішення за індексним номером 20129108 по припиненню обтяження із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав;
- скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленко А.В. від 19.03.2015 року за індексним номером 20129108 щодо припинення обтяження із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав;
- зобов`язати державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленко А.В. внести запис про обтяження на підставі Ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2013 року;
- визнати неправомірними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Молдованової Г.М. по прийняттю 27.03.2015 року рішення за номером 20335196 щодо реєстрації права власності;
- скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Молдованової Г.М. від 27.03.2015 року за номером 20335196 щодо реєстрації права власності;
- зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Молдованову Г.М. внести запис про скасування державної реєстрації прав щодо права власності;
- визнати неправомірними дії Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алексєєвої Л.В. (державного реєстратора) по прийняттю 14.04.2015 року рішення індексний номер 20678894 щодо реєстрації права власності;
- скасувати рішення Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алексєєвої Л.В. (державного реєстратора) від 14.04.2015 року індексний номер 20678894 щодо реєстрації права власності;
- зобов`язати Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Алексєєву Л.В. (державного реєстратора) внести запис про скасування державної реєстрації прав щодо права власності.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 04.12.2002 року №1125 квартиру АДРЕСА_1 було переведено до нежитлового фонду. Вищевказана квартира перетворена у нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в будівлі літера "А-4", загальною площею 98,3 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5043663101. Право власності на ці приміщення зареєстровано за ПАТ "Регіон-Банк". Тобто, як зазначає позивач, вищевказані нежитлові приміщення і квартира АДРЕСА_1 у цьому ж будинку є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна. На виконання ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2013 року на вищевказану квартиру було накладено обтяження щодо заборони Реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції вчиняти будь-які дії по реєстрації права власності за ОСОБА_4 на вказаний об`єкт нерухомості. Втім, рішенням державного реєстратора Коваленка А.В. обтяження було припинено (рішення за індексним номером 20129108), що призвело до того, що ОСОБА_4 набув право власності на цю квартиру згідно з рішенням державного реєстратора Молдованової    Г.М. від 27.03.2015 року №20335196, а в подальшому відчужив її третім особам на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири. Позивач вказує, що рішення державного реєстратора  Коваленка А.В. щодо припинення обтяження квартири є незаконним, оскільки прийняте на підставі судового рішення, яке не набрало законної сили, а тому, як наслідок, незаконним є й рішення державного реєстратора Молдованової    Г.М., згідно з яким право власності на цю ж саму квартиру зареєстровано за ОСОБА_4 . Отже, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості перебування одного і того ж самого об`єкта нерухомого майна у статусі квартири і нежитлового приміщення одночасно, а також враховуючи, що право власності на ці приміщення зареєстровано за позивачем ще 01.02.2013 року, позивач наголошує на незаконності проведених відповідачами реєстраційних дій стосовно майна, яке йому належить.
Протягом перебування справи у провадженні суду позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, у зв`язку зі змінами в законодавстві, яке регулює спірні правовідносини, відповідно до якої позивачем доповнено склад відповідачів Департаментом державної реєстрації Харківської міської ради (далі - відповідач-1) і Департаментом державної реєстрації Міністерства юстиції України та пред`явлено вимоги до них щодо зобов`язання забезпечити внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про скасування рішень державних реєстраторів (відповідачів 3, 4), внесення запису про обтяження на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2013 року (т. 2, а.с. 200-202).
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2017 року, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.04.2020 року у справі № 820/4751/15 (адміністративне провадження №К/9901/44171/18) скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2017 року; закрито провадження у справі № 820/4751/15; роз`яснено позивачеві, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду, а також про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18.06.2020 року задоволено заяву позивача та направлено справу № 820/4751/15 до Господарського суду Харківської області.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 06.07.2020 року прийнято справу №820/4751/15 до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 04.08.2020 року.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.08.2020 року справу №820/4751/15 передано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.
Рішенням Господарського суду  міста Києва від 24.02.2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент звернення з позовом до суду позивач вже не був учасником правовідносин щодо спірного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , реєстраційні дії щодо якої він оспорює в цьому судовому провадженні, що свідчить про відсутність у позивача порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду.
Не погодившись із прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Скай Банк" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю.
Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, винесеним при невідповідності висновків суду обставинам справи та при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до винесення незаконного рішення. Зокрема скаржник вважає, що місцевим господарським судом залишено поза увагою той факт, що ухвала Київського районного суду м. Харкова від 11.03.2015 року, якою скасовано обтяження щодо спірного майна, на момент реєстраційної дії державним реєстратором не набрала законної сили. Також скаржник зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення залишено поза увагою ухвалу Вищого адміністративного суду України від 13.04.2016 року у справі №820/4751/15, де зазначено, зокрема, що «з огляду на чинність станом на 19.03.2015 року та 27.03.2015 року ухвали Київського районного суду міста Харкова від 14.10.2013 року про накладення обтяження на спірну квартиру, правильним є висновок судів про необхідність скасування рішень відвідачів від 19.03.2015 року №20129108 та від 27.03.2015 року №20335196». Окрім того позивач вважає, що поза увагою суду першої інстанції залишились також обставини, які спричинили виникнення подвійної реєстрації одного й того ж об`єкта нерухомого майна з присвоєнням різних реєстраційних номерів об`єкта нерухомого майна. На думку скаржника місцевим господарським судом не досліджено коли і якими державними реєстраторами здійснювалось присвоєння таких номерів та чи було при цьому дотримано норми постанови Кабінету Міністрів «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них» від 08.12.2010 року №1117 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин). На думку позивача винесення рішення про визнання договору, який був підставою проведення державної реєстрації права власності недійсним, автоматично не скасовує реєстрацію права власності, а тому має місце порушення прав позивача. Скаржник наголошує, що під час розгляду справи, представником Банку неодноразово зазначалось, що позивач цим позовом не намагається визнати право власності цивільне, а просить визнати протиправними дії державних реєстраторів, скасувати рішення державних реєстраторів якими було порушено право Банку.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.2021 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Скай Банк" на рішення Господарського суду  міста Києва від 24.02.2021 року, витребувано матеріали справи №820/4751/15 з Господарського суду міста Києва.
19.05.2021 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Міністерства юстиції України, відповідача-2 у справі,  надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.
19.05.2021 року до Північного апеляційного господарського суду з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №820/4751/15 за позовом Акціонерного товариства "Скай Банк" до Департаменту державної реєстрації Харківської міської ради, Міністерства юстиції України, Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алексєєвої Ліани Василівни, Державного реєстратора Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленка Антона Володимировича та           Державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Молдованової Галини Миколаївни про визнання дій неправомірними, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.05.2021 року розгляд справи призначено на 30.06.2021 року.
В судовому засіданні 30.06.2021 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача 2 надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представники відповідача 1, відповідача 3, відповідача 4, відповідача 5 та третіх осіб в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. 
Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників відповідача 1, відповідача 3, відповідача 4, відповідача 5 та третіх осіб. 
Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19.03.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області Коваленко А.В. (далі - відповідач-4) було прийнято рішення за індексним номером 20129108, яким було припинено обтяження, накладене на виконання ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2013, щодо заборони вчиняти будь-які дії з реєстрації права власності за ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 .
Підставою для прийняття відповідачем-4 вказаного рішення та внесення на його підставі запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про припинення обтяження була ухвала Київського районного суду м. Харкова від 11.03.2015 року у справі №640/17483/13-ц. (т.1, а.с. 18).
Позивач вважає дії відповідача-4 щодо прийняття рішення від 19.03.2015 року за індексним номером 20129108 та припинення обтяження із внесенням запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно неправомірними, оскільки подане державному реєстратору судове рішення, на підставі якого ним було прийнято вказане рішення, не набрало законної сили, відтак у відповідача-4 не було жодних законних підстав для прийняття рішення щодо припинення обтяження та внесення запису про це до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За твердженнями позивача, оскільки копію ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11.03.2015 року у справі № 640/17483/13-ц ним було отримано 23.03.2015 року, строк на її апеляційне оскарження, відповідно до чинного на той час цивільного процесуального законодавства, спливав 28.03.2015 року, отже вказане судове рішення не могло бути підставою для прийняття відповідачем-4 рішення від 19.03.2015 року за індексним номером 20129108.
Наслідком вчинення відповідачем-4 незаконних дій та прийняття неправомірного рішення і внесення запису про припинення обтяження була реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (далі - третя особа-1), заборона проведення якої була встановлена ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2013 року у справі № 640/17483/13-ц.
За доводами позивача, оскільки заборона вчиняти будь-які дії по реєстрації права власності за ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 була накладена відповідно до ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14.10.2013 року у справі № 640/17483/13-ц (т.1, а.с. 19), яка не була скасована, про що свідчить ухвала Апеляційного суду Харківської області від 20.04.2015 року (т.1, а.с. 16), державний реєстратор Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Молдованова Галина Миколаївна (далі - відповідач-5) не мала жодних законних підстав для прийняття 27.03.2015 року рішення за номером 20335196 щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .
Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 04.12.2002 року № 1125 квартиру АДРЕСА_1 було переведено до нежитлового фонду. (т.1, а.с. 20).
Вказані обставини також підтверджуються листом Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № 3/104/181-12 (у позивача вх. № 1735 від 21.06.2012 року) та листом КП "Жилкомсервіс" №17550/2/07-05 від 25.09.2013 року. (т.1, а.с. 21).
З огляду на викладене, позивач зазначає, що такого об`єкта нерухомого майна як квартира АДРЕСА_1 , в розумінні положень законодавства України, більше не існує, оскільки цей об`єкт нерухомого майна став нежитловим приміщенням, що свідчить про порушення відповідачем-5 вимог законодавства щодо прийняття рішення за номером 20335196 про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_4 .
Позивач зазначає, що він є власником нежитлових приміщень 1-го поверху №2-1-:-2-10 в будівлі літера "А-4", загальною площею 98,3 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 5043663101, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 34685105 від 10.03.2015 року. (т.1, а.с. 22-23).
За твердженнями позивача, вищевказані нежитлові приміщення і квартира АДРЕСА_1 у цьому ж будинку є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна, проте за приписами законодавства України один і той же об`єкт нерухомості не може бути і нежитловим приміщенням, і квартирою одночасно.
При цьому, реєстрація права власності на вказані нежитлові приміщення за позивачем була проведена ще 01.02.2013 року, відтак позивач зазначає про те, що при реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 відповідач-4 не перевірив той факт, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вже міститься реєстрація права власності на цей об`єкт нерухомого майна як на нежитлові приміщення, що призвело до реєстрації права власності на один і той же об`єкт нерухомого майна за двома особами.
Як зазначає позивач, вказаними діями відповідачів 4, 5 та прийнятими ними рішеннями було порушено його права та законні інтереси як власника нежитлових приміщень у будинку по АДРЕСА_1 .
Після проведення без належних підстав державної реєстрації права власності за ОСОБА_4 квартира АДРЕСА_1 була відчужена вказаною особою ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - треті особи 2 - 4 відповідно), згідно з Договором купівлі-продажу від 14.04.2015 року, який посвідчено Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Алексєєвою Л.В. (далі - відповідач-3) за реєстровим № 772, на підставі якого відповідачем-3 було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 20678894) від 14.04.2015 року та внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вказану квартиру за третіми особами 2 - 4. (т.1, а.с. 121).
Отже, позивач вказує на те, що оскільки реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 була здійснена з порушенням вимог законодавства та в останнього не було законних підстав відчужувати вказану квартиру третім особам 2 - 4, право власності на об`єкт нерухомого майна у третіх осіб 2 - 4 виникло незаконно, у зв`язку з чим рішення відповідача-3 про державну реєстрацію права власності на квартиру за третіми особами 2 - 4 також підлягає скасуванню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що на момент звернення з позовом до суду позивач вже не був учасником правовідносин щодо спірного нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , реєстраційні дії щодо якої він оспорює в цьому судовому провадженні, що свідчить про відсутність у позивача порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Статтею 55 Конституції України встановлено право кожного на захист своїх прав і свобод у судовому порядку.
Реалізуючи конституційне право, передбачене ст. 55 Конституції України, на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Згідно із ч.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У відповідності до приписів ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно з ст. 5 ГПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередньо мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 910/16039/16).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання,                     а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Зі змісту наведених норм вбачається, що право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються.
Отже, навіть у разі обґрунтованого і підставного позову, але у разі, коли жодне право особи, яка звернулася із позовом непорушене і неоспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає.
Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково (Правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.02.2020 у справі №910/16236/18).
За вимогами ч.ч.1, 3 ст. 74 ГПК України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Частиною 1 ст. 80 ГПК України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
За положеннями ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Таким чином, нормами Господарського процесуального кодексу встановлений обов`язок для особи, яка звернулась до суду доказування і подання доказів та визначені критерії належності та допустимості доказів.                                                                        
Виходячи із змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову (правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 25.06.2019 у справі №904/3169/18, від 28.01.2020 у справі №916/495/19, у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 3-670гс15). 
В свою чергу, охоронюваний законом інтерес - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, який зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам (Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №1-10/2004).
Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивач вважає, що відповідачами вчинено незаконні, на його думку, дії щодо припинення обтяження нерухомого майна, реєстрації права власності на вказане майно за ОСОБА_4 , а також реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за третіми особами 2 - 4.
При цьому, в якості доказу порушення прав позивача, останній зазначає, що він є власником нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 98,3 кв.м., про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 03.10.2016 року. (т.4, а.с. 77-83).
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підставою виникнення права власності на вказане нерухоме майно є   Договір іпотеки №06-2-06-61/з від 20.06.2008 року, а також договори про внесення змін №1 від 18.12.2008 року, №2 від 20.03.2009 року, №3 від 22.04.2009 року, №4 від 27.05.2009 року, №5 від 24.06.2009 року до вказаного договору іпотеки.
В той же час, Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2012 року у справі №2018/3135/12/10 було задоволено первісний позов ОСОБА_4 та визнано недійсними укладені між ОСОБА_5 та ПАТ "Регіон-Банк": Договір іпотеки №06-2-06-61/з від 20 червня 2008 року, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстр. № 274; Договір про внесення змін №1 від 18 грудня 2008 року, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстр. №618; Договір про внесення змін №2 від 20 березня 2009 року, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстр. № 71; Договір про внесення змін №3 від 22 квітня 2009 року, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Драгу Ю.Г. за реєстр. №2226; Договір про внесення змін №4 від 27 травня 2009 року, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстр. № 122; Договір про внесення змін №5 від 24 червня 2009 року, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстр. № 171. Визнано за ОСОБА_4 переважне право на придбання квартири АДРЕСА_1 . Переведено на ОСОБА_4 права покупця квартири АДРЕСА_1 за Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 12 лютого 2008 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алєксєєвою Л.В. за реєстр. №884. Визнано за ОСОБА_4 , як за покупцем, право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на умовах, передбачених Договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченим 12 лютого 2008 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алєксєєвою Л.В. за реєстр. № 884. У задоволенні зустрічного позову ПАТ "Регіон-Банк" було відмовлено. (т.1, а.с. 100-103).
При розгляді справи № 2018/3135/12/10 судом було встановлено, що 20.06.2008 року між ОСОБА_5 та ПАТ "Регіон-Банк" було укладено Договір іпотеки №06-2-06-61/з, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакіровою В.В. за реєстр. №274. В подальшому договорами про внесення змін №1 від 18.12.2008 року, № 2 від 20.03.2009 року, №3 від 22.04.2009 року, №4 від 27.05.2009 року, №5 24.06.2009 року до вказаного договору іпотеки були внесені зміни. Згідно з умовами Договору іпотеки (з наступними змінами) ОСОБА_5 передав в іпотеку ПАТ "Регіон-Банк" нежитлові приміщення 1 поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_1 з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.
На час розгляду справи в суді ПАТ "Регіон-Банк" зареєструвало за собою право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_1 на підставі Договору іпотеки №06-2-06-61/з від 20.06.2008 року, а також договорів № 1, № 2, № 3, № 4, № 5 про внесення змін до вказаного договору, що підтверджується листом КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації".
Щодо вимог про визнання недійсним Договору іпотеки та договорів про внесення змін до нього, скасування державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення за відповідачами ОСОБА_5 , ПАТ "Регіон-Банк", судом було встановлено, що рішення Київського районного суду м. Харкова, яке стало підставою переведення квартири АДРЕСА_1 до нежитлового фонду та реєстрації права власності за ОСОБА_5 на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_1 судом не ухвалювалося, та не може вважатися законною підставою для набуття права власності, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 не набув права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_1 . Також суд зазначив, що не вбачає правових підстав для переведення квартири АДРЕСА_1 до нежитлового фонду, присвоєння відповідних номерів та літери помешканням квартири АДРЕСА_1 . Судом було встановлено, що нерухоме майно - нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_1   на момент укладення Договору іпотеки №06-2-06-61/з від 20.06.2008 року не належало іпотекодавцю - ОСОБА_5  на праві власності, а також набуло статусу індивідуально визначених нежитлових приміщень без належної правової підстави, відтак при укладенні договору іпотеки, договорів про внесення змін до нього, сторонами не було дотримано вимог статей 5, 18 Закону України "Про іпотеку", що має наслідком        недійсність вказаного договору відповідно     до     статей 203, 215 Цивільного кодексу України.
Як наслідок недійсності вказаного правочину, відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" суд встановив наявність правових підстав для скасування вчиненої на підставі недійсного правочину державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_1 за ПАТ "Регіон-Банк". Реєстрація права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 підлягає скасуванню в силу відсутності визначених законом правових підстав для її вчинення, оскільки рішення, на підставі якого були внесені відповідні записи до реєстру та виданий витяг про реєстрацію, судом не ухвалювалося.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08.11.2012 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2012 у справі №2018/3135/12/10 було скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. (т.1, а.с. 104-105).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 03.07.2013 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 08.11.2012 у справі №2018/3135/12/10 в частині первісного позову ОСОБА_4 про визнання недійсними угод, визнання переважного права на придбання квартири, переведення прав покупця, визнання права власності на квартиру скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2012 залишено без змін. (т.1, а.с. 106-108).
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04.10.2013 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2012 року у справі №2018/3135/12/10 в частині первісного позову ОСОБА_4 про визнання недійсними угод, визнання переважного права на придбання квартири, переведення прав покупця, визнання права власності на квартиру залишено без змін. (т.1, а.с. 109-111).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 14.05.2014 року ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04.10.2013 року у справі №2018/3135/12/10 скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. (т.1, а.с. 112-115).
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10.11.2014 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2012 року у справі №2018/3135/12/10 в частині задоволення первісного позову ОСОБА_4 було залишено без змін. (т.1, а.с. 116-119).
Отже, з викладених вище обставин вбачається, що 10.11.2014 року набрало законної сили рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2012 року у цивільній справі № 2018/3135/12/10, яким визнано недійсним Договір іпотеки №06-2-06-61/з від 20.06.2008 року, укладений     між ОСОБА_5 та ПАТ "Регіон-Банк", а також договори №1 від 18.12.2008 року, №2 від 20.03.2009 року, №3 від 22.04.2009 року, №4 від 27.05.2009 року, №5 від 24.06.2009 року про внесення змін до вказаного договору іпотеки, крім того встановлено наявність правових підстав для скасування вчиненої на підставі недійсного правочину державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №2-1-:-2-10 в літ. "А-4" по АДРЕСА_1  за ПАТ "Регіон-Банк" та визнано     за ОСОБА_4  право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на умовах, передбачених Договором купівлі-продажу, посвідченим 12.02.2008 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алексєєвою Л.В. за реєстр. №884.
Згідно з частиною     4 статті     75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не     доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не     встановлено законом. 
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.
За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини,  рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг"  проти України"  та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99  у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії"  встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Отже, висновки встановлені в рішенні Київського районного суду м. Харкова від 10.09.2012 року у цивільній справі № 2018/3135/12/10, яке набрало законної сили, мають преюдиційне значення для вирішення спору у справі №820/4751/15.
Також, колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу, що відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно приписів частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.
Відповідно до статті 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.
Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.12.2003 зі справи «Рябих проти Росії», принцип правової визначеності (певності) включає й дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судового рішення. Остання засада означає, що жодна сторона не має права ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише заради повторного судового розгляду і ухвалення нового рішення у справі.
У рішенні від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).
Визнання неправомірними дій та скасування рішень, прийнятих державними реєстраторами, згідно з якими було скасовано право власності позивача на об`єкт нерухомого майна, є підставою для припинення права власності на спірне нерухоме майно, відтак позивач, заявляючи позовні вимоги про визнання неправомірними дій та скасування рішень, прийнятих державними реєстраторами фактично має намір скасувати записи про державну реєстрацію права власності на цю квартиру інших осіб.
Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб сторона (сторони) перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.
Виходячи зі змісту приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист, в тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та може виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Правова позиція щодо застосування названих норм матеріального права, викладена у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16.
З огляду на викладе, суд першої інстанції правомірно вказав, що з цим позовом позивач звернувся до суду 07.05.2015 року (згідно відмітки відділу діловодства суду на першому аркуші позовної заяви), тобто на той час, коли він вже реалізував своє право на судовий захист речового права від порушень в належний спосіб та у встановленому порядку і з приводу вказаного спору компетентним судом було прийнято відповідне судове рішення (справа №2018/3153/12/10), яке набрало законної сили.
Також колегія суддів наголошує, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейським судом з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: 1) чи є втручання законним; 2) чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; 3) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
При цьому, відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Як передбачено ч. 1 ст. 217 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 219 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
При цьому, з огляду на встановлений факт відсутності права власності на спірне майно у позивача, та в той же час правомірного права власності на спірне майно іншої особи, колегія суддів зазначає, що в даному випадку позивачем не доведено будь-якого порушення його прав та інтересів внаслідок здійснення реєстраційних дій відповідачами.
Отже, з наведеного вище, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника стосовно того, що в даному випадку має місце порушення прав позивача є недоведеними та такими, що спростовуються вище викладеним.
Конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод. Конституція України закріпила рівність суб`єктів права власності перед законом, гарантії права власності та обов`язки власників, положення про те, що сама власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (статті 13, 41 Конституції України).
Із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (підпункт 5.4. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005).
Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.
Щодо доводів скаржника про не врахування судом першої інстанції факту, що ухвала Київського районного суду м. Харкова від 11.03.2015 року, якою скасовано обтяження щодо спірного майна, на момент реєстраційної дії державним реєстратором не набрала законної сили, а також висновку Вищого адміністративного суду України від 13.04.2016 року у справі №820/4751/15 та  подвійної реєстрації одного й того ж об`єкта нерухомого майна з присвоєнням різних реєстраційних номерів об`єкта нерухомого майна колегія суддів зазначає, що навіть у разі обґрунтованого і підставного позову, але у разі, коли жодне право особи, яка звернулася із позовом непорушене і неоспорюється, то правових підстав для задоволення такого позову немає, а тому вказані вище доводи стосуються суті обґрунтованості позову, відтак не досліджуються колегією суддів.
Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах. 
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня  2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано позивачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника. 
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-
ПОСТАНОВИВ:

1.   Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Скай Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 року у справі №820/4751/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2021 року у справі №820/4751/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №820/4751/15.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 30.06.2021 року.

Головуючий суддя                                                            О.В. Агрикова 

Судді                                                                                А.О. Мальченко

                                                                                М.Г. Чорногуз