ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

01 червня 2021 року

м.Харків

справа №638/16428/19
провадження №22-ц/818/2003/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач –  ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи - Торговельна фірма «Полюс» - Приватне підприємство, Регіональний сервісний центр МВС у Харківській області в особі Територіального сервісного центру МВС №6341,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Торговельна фірма «Полюс» - Приватне підприємство, Регіональний сервісний центр МВС у Харківській області в особі Територіального сервісного центру МВС №6341 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та договору комісії, а також відновлення становища, яке існувало до укладення правочинів за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року, постановлене під головуванням судді Цвірюка Д.В., в залі суду в місті Харкові, -
в с т а н о в и в :
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Торговельна фірма «Полюс» - Приватне підприємство, Регіональний сервісний центр МВС у Харківській області в особі Територіального сервісного центру МВС №6341 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та договору комісії, а також відновлення становища, яке існувало до укладення правочинів.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №4292/19/006338 від 09.07.2019 року, укладений між Торговельною фірмою «Полюс» Приватне підприємство, яке діяло від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 .. Зобов`язано Регіональний сервісний центр МВС в Харківській області в особі Територіального сервісного центру МВС №6341 анулювати запис про перереєстрацію автомобілю Lexus NX 300H, рік випуску 2015, державний номер НОМЕР_1 , № куз. НОМЕР_2 на нового власника, ОСОБА_3 , від 09.07.2019 року. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобілю Lexus NX 300H, рік випуску 2015, державний номер НОМЕР_1 , № куз. НОМЕР_2 . В іншій частині позовних вимог в задоволенні відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5241,54 грн., стягнувши по 2620,77 грн..
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 просять рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначають, що рішення суду ухвалено без участі представника відповідача, однак за змістом рішення вбачається, що останній був присутній в судовому засіданні при ухваленні рішення, що не відповідає дійсності. Вважають, що жодні права позивачки не були порушені, оскільки з моменту купівлі відповідачем автомобілю у позивачки не виникло жодних прав або обов`язків, у зв`язку із вчиненням відповідачем даного правочину. Зазначають, що спірний автомобіль хоча і був придбаний відповідачем в період шлюбу з ОСОБА_1 , проте він не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності, оскільки був придбаний відповідачем за власні кошти. Також зазначають, що навіть у разі визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, ненадання згоди позивачки на його відчуження відповідачем, не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки виручені від продажу спірного автомобіля кошт не тільки були використані в інтересах сім`ї, а більш того їх частина взагалі була передана відповідачем на потреби позивачки, навіть після того, як вони припинили мешкати разом. У разі визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, позовна вимога про визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину спірного автомобіля та .стягнення грошової компенсації його вартості, не підлягатиме задоволенню оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що грошові кошти отриманні відповідачем від продажу автомобіля були витрачені не в інтересах сім`ї. Вважає, що під час здійснення відповідачем правочину по відчуженню належного йому на праві особистої приватної власності та спірного по справі автомобіля, останнім було повною мірою додержано вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Враховуючи те, що спірний автомобіль не мав статусу спільної сумісної власності подружжя, відповідач не мав обов`язку отримувати згоду позивачки на розпорядження спірним автомобілем.
Представник ОСОБА_1 -  ОСОБА_5  надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно придбано сторонами під час перебування в шлюбі, договір купівлі-продажу від 09.07.2017 року, що укладений комісіонером ТФ «Полюс» ПП, який діяв в інтересах ОСОБА_2 , по відчуженню автомобіля Lexus NX 300Н, ОСОБА_3 є недійсним, оскільки його укладено без письмової згоди другого з подружжя. А тому позовні вимоги щодо визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину вказаного автомобілю Lexus NX 300Н є обґрунтованими. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.10.2010 року.
Під час шлюбу подружжям 21.11.2015 року було придбано автомобіль «Lexus NX 300H», 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .. 
09.07.2019 року ОСОБА_2 уклав договір комісії, за умовами якої ТФ «Полюс» ПП зобов`язався здійснити продаж вказаного автомобіля. Цього ж дня комісіонером ТФ «Полюс» ПП, який діяв в інтересах ОСОБА_2 , було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер НОМЕР_1 № кузова НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3 за ціною 49 000 грн.
09.07.2019 року вказаний транспортний засіб перереєстровано на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 4292/19/006338 від 09.07.2019 року. На транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , що підтверджується інформацією Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області № 31/20-3672 від 05.09.2019 року.
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1  посилалась на те, що 30.10.2010 року вона уклала шлюб з  ОСОБА_2 . За час перебування в шлюбі у 2015 році було спільно придбано  автомобіль Lexus NX 300Н  державний номер   НОМЕР_1   № кузова  НОМЕР_2 , право власності  на який  було оформлене  на відповідача  ОСОБА_2 ,  який на  теперішній час  користується зазначеним  автомобілем. У зв`язку з розірванням  шлюбу та  має намір звернутись до суду з заяву про поділ майна подружжя, предметом якого  виступатиме поділ  спірного автомобілю. Оскільки з  боку чоловіка  неодноразово надходили  погрози про те, що він перепише автомобіль на свого сина, стороною позивача  були надіслані відповідні запити з приводу встановлення належності автомобіля Lexus NX 300Н державний номер НОМЕР_1 та згідно інформацій Регіонального сервісного центру МВС у Харківській області встановлено, що автомобіль Lexus NX 300Н державний номер НОМЕР_1 з 21.11.2015 року в порядку первинної реєстрації зареєстровано за ОСОБА_2 , а з 09.07.2019 року в порядку перереєстрації на нового власника за договором купівлі-продажу № 42/19/006338 від 09.07.2019 року зареєстровано за ОСОБА_3 . Вважає, що відповідачі діяли недобросовісно, оскільки ОСОБА_3 , як рідний син ОСОБА_2 , не міг не знати, що автомобіль придбано під час шлюбу, що він є цінним майном і що позивачем не надано згоди на його продаж. Також зазначила, що сам правочин вчинено за непомірно низькою ціною порівняно з ринковою вартістю. У зв`язку з цим вважає, що продаж вказаного автомобілю вчинено незаконно, а договори комісії та купівлі-продажу транспортного засобу є недійсними.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Встановивши, що автомобіль марки «Lexus NX 300Н  державний номер   НОМЕР_1   № кузова  НОМЕР_2  придбаний у період перебування у шлюбі  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 , а відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, укладеного між  Торговельною фірмою «Полюс» Приватне підприємство, яке діяло від імені ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , оскільки відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для визнання цього правочину недійсним.
Відповідач не заперечував факту придбання спірного автомобілю в період шлюбу та ту обставину, що ним не було отримано письмової згоди позивачки на укладання оспорюваного правочину.
При цьому доказів, що вказаний автомобіль є особистим майном ОСОБА_2 , відповідачем суду не надано.
Враховуючи, що предметом спору є автомобіль марки Lexus NX 300Н  державний номер   НОМЕР_1   № кузова  НОМЕР_2 , правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників.
Таким чином, оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України, і підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля відповідно до статей 203, 215 ЦК України.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30.10.2010 року між сторонами зареєстровано шлюб (а.с.12).
Автомобіль «Lexus NX 300H», 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 було придбано під час шлюбу сторін на ім`я ОСОБА_2 21.11.2015 року.
Таким чином спірний автомобіль «Lexus NX 300H», 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю подружжя.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріали справи не містять доказів того, що спірний автомобіль Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер НОМЕР_1 № кузова НОМЕР_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
Висновок суду першої інстанції про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер НОМЕР_1 № кузова НОМЕР_2 від 09.07.2017 року, укладеного між комісіонером ТФ «Полюс» ПП, який діяв в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину автомобілю Lexus NX 300Н, рік випуску 2015, державний номер НОМЕР_1 № кузова НОМЕР_2 - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий:                                                                                  О.В. Маміна

Судді   Н.П. Пилипчук

                                                     О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 04.06.2021 року.