ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2148/21 Справа № 205/711/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 19

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 
на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4  про поділ спільного сумісного майна подружжя, та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Тетяна Сергіївна, про визнання частково недійсним договору купівлі – продажу квартири в частині покупця та переведення права покупця,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 28 лютого 2014 року по 03 жовтня 2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_3 . В період шлюбу подружжя придбало спірне майно: квартиру АДРЕСА_1 . Однак ОСОБА_3 не визнає права позивача на вказане майно. У зв`язку з вищевикладеним, вона просила суд визнати право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , та здійснити розподіл такої спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на дві кімнати у зазначеній квартирі, площею 9 кв.м та 14 кв.м. відповідно, а за ОСОБА_3 право власності на одну кімнату у зазначеній квартирі, площею 18 кв.м, кухню площею 10 кв.м., коридор площею 9,8 кв.м., та санвузол площею 4,6 кв.м., залишити у спільному користуванні, визнавши за позивачем та відповідачем право спільної сумісної власності на вказані приміщення.
Третя особа  ОСОБА_4 заявила самостійні вимоги на предмет спору про визнання частково недійсним договору купівлі – продажу квартири в частині покупця та переведення права покупця. В обґрунтування такого позову вона зазначила, що квартира АДРЕСА_1 була придбана на ім`я ОСОБА_3 за її особисті кошти. Саме вона здійснювала пошук та підбір такого житла, та особисто проводила розрахунки з покупцем за його придбання. У зв`язку з чим вимушена просити суд відмовити в задоволені первісного позову, визнати договір купівлі – продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , від 18 квітня 2017 року, що був укладений між ОСОБА_5 , як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, недійсним, в частині зазначення покупця – ОСОБА_3 , та перевести на ОСОБА_4 права та обов`язки покупця за таким договором купівлі–продажу. 
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .
Задоволено позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 .
Визнано договір купівлі – продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , від 18 квітня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. за реєстраційним № 1649, номер запису про право власності 20022332, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 153415212101, між ОСОБА_5 , як продавцем, та ОСОБА_3 як покупцем, недійсним, в частині зазначення покупця – ОСОБА_3 .
       Переведено на ОСОБА_4 права та обов`язки покупця квартири за адресою: АДРЕСА_2 , за договором купівлі–продажу від 18 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. за реєстраційним 470; 1649.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обставини, які б свідчили про те, що грошові кошти, витрачені на придбання спірної квартири є спільною сумісною власністю подружжя, судом не встановлено. Саме ОСОБА_4 є особою, яка за рахунок власних коштів здійснила розрахунок за договором купівлі-продажу спірної квартири. 
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позові третьої особи та задоволенні первісного позову. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що спірна квартира була придбана за час шлюбу за спільні кошти подружжя в інтересах сім`ї, відтак, належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу в рівних частках. ОСОБА_4 жодного дня в спірній квартирі не проживала та належними доказами не довела, що на час придбання квартири вона мала всю суму коштів, необхідних для проведення повного розрахунку за квартиру. Підписуючи заяву про те, що квартиру придбано виключно за особисті кошти ОСОБА_3 , позивач не усвідомлювала наслідки написання цієї заяви та позбавлення в подальшому права на нерухоме майно. Зазначає, що рішенням суду порушується права неповнолітньої дитини. 
        ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
       Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що з 28 лютого 2014 року по 03 жовтня 2018 року сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.
       09 квітня 2017 року між третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 , з однієї сторони, та ОСОБА_5 , з іншої сторони, було укладено попередній договір про укладання договору купівлі – продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 71).
       18 квітня 2017 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Ю.А., зареєстрований в реєстрі за № 1649 (а.с.98).
       Перед укладанням такого договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 згідно своєї власноруч підписаної заяви, яка у подальшому була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Ю.А. за № 1648, від 18 квітня 2017 року, засвідчила той факт, що вищевказана квартира, купується її чоловіком ОСОБА_3 за його власні кошти і буде його особистою приватною власністю, її особисті кошти для придбання вищевказаної квартири вкладені не були. Також позивач, підписуючи вказану заяву, своїм особистим підписом засвідчила ту обставину, що зміст ст. 60-65 Сімейного кодексу України, щодо майна, яке є спільною сумісною власністю, їй роз`яснено та відомо (а.с.138).
18 квітня 2017 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_4 31 000 доларів США 00 центів (868 000 грн. 00 коп.) в якості розрахунку за продаж вказаної квартири (а.с.101).
У свою чергу, на підтвердження джерела отримання таких грошових коштів, ОСОБА_4 надано суду розписку, від 01 квітня 2017 року за змістом якої ОСОБА_6 надав у борг ОСОБА_4 суму у розмірі 31 000 доларів США 00 центів (868 000 грн. 00 коп.) готівкою для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , (а.с.100), та договір від 10 листопада 2017 року купівлі – продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідченого 10 листопада 2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. за 152 000 (сто п`ятдесят дві тисячі) грн. 00 коп. (а.с. 96).
       Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Разом із цим, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Адже одночасно із регламентацією правого інституту спільного сумісного майна подружжя чинне законодавство України закріплює як правові підстави набуття одним з подружжя майна під час шлюбу у особисту приватну власність.
Зокрема, у відповідності до вимог п.п. 1-3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, у тому числі, речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто, у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший.
Таким чином, хоча конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, однак зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Аналогійний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Судом було встановлено, що саме ОСОБА_4 є особою, яка за рахунок власних коштів, без передачі таких грошових коштів на будь-якій правовій підставі у власність ОСОБА_3 , здійснила розрахунок за договором купівлі-продажу спірної квартири. 
Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.
Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.
Разом із цим, сама по собі вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу речі в частині покупця не може вважатися ефективним способом захисту порушеного права особи, за кошти якої таке майно було придбане. Адже в результаті задоволення лише такої вимоги право вказаної особи захищене не буде, оскільки не наділить її відповідним статусом покупця за таким договором.
Однак позовна вимога про переведення прав та обов`язків за договором одночасно відповідає як такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України), так і змісту порушеного права, способу (характеру) його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, а також найпростішим шляхом забезпечує відновлення та реалізацію відповідного права.
       З огляду на наведені норми чинного законодавства та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення, що відповідає вимогам законності.
       Доводи апеляційної скарги щодо придбання нерухомості під час шлюбу за спільні кошти подружжя та в інтересах сім”ї, не спростовують положень нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири та відповідної заяви ОСОБА_1 про придбання спірної нерухомості її колишнім чоловіком у особисту приватну власність, з яких вбачається, що спірна квартира придбана за власні кошти ОСОБА_3 . 
Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність ОСОБА_4 того факту, що на час придбання спірної нерухомості вона мала всю суму коштів для проведення повного розрахунку за квартиру, суд відхиляє, оскільки правого значення для вирішення спору не мають, докази на спростування презумпції спільності майна подружжя має надавати той із подружжя, хто її заперечує. 
ОСОБА_4 в межах розгляду даної справи було доведено отримання відповідних статків та її спроможність здійснити розрахунок за придбання вказаного спірного майна. На підтвердження доводів із цього приводу суду було подано такі докази, як власноруч написана розписка від 01 квітня 2017 року про отримання ОСОБА_4 у ОСОБА_6 31 000 доларів США, та нотаріально посвідчений договір купівлі – продажу нерухомого майна від 10 листопада 2017 року, за яким ОСОБА_4 виступила продавцем нерухомості, внаслідок чого отримала 152 000 грн. 
При цьому, ОСОБА_1 такі докази не спростовано, тому її заперечення підлягають відхиленню як безпідставні.
       Доводи апеляційної скарги про те, що під час складання нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 не усвідомлювала наслідки складання цієї заяви та позбавлення в подальшому права на нерухоме майно, підлягають відхиленню, оскільки власноручним підписом вона засвідчила той факт, що зміст положень ст. 60-65 Сімейного кодексу України щодо майна, яке є спільною сумісною власністю, їй роз`яснено та відомий. При цьому з боку позивача не було представлено суду жодного достатнього доказу, якій міг би підтвердити доводи про те, що вона не розуміла на момент складання такої заяви її зміст. Також під час розгляду справи сторона позивача не вказувала на те, що така заява нею оскаржувався чи оспорювалася у будь-який спосіб, в тому числі з мотивів помилки чи нерозуміння її змісту. 
       Посилання в апеляційній скарзі на порушення права неповнолітньої дитини є безпідставними, враховуючи, що вимог про виселення будь-яких осіб із спірної квартири не заявлялося.
       Таким чином, передбачених ст.376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені в зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 23 жовтня 2020 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова