КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 754/8181/15-ц                                                           Головуючий у суді І інстанції Мальченко О.В.
Провадження № 22-ц/824/4301/2021                                          Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
14 квітня 2021 року                                                                     м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,
 
в с т а н о в и в:
 
У черні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. 
На обґрунтування позову зазначено, що навесні 2004 року ОСОБА_2 познайомилася з ОСОБА_1 , після чого у них зав`язалися стосунки, а у жовтні 2004 року відповідач переїхав проживати до квартири позивача за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вони проживали разом по грудень 2005 року. За час спільного проживання у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження сина відповідач пішов з квартири позивача, покинувши її разом із трьохмісячною дитиною на руках, не залишивши при цьому будь-яких засобів зв`язку із собою. З того моменту і по сьогоднішній день відповідач повністю зник з життя позивача та дитини, жодного разу не цікавився щодо обставин їх існування, не приймав участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина. Відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, ухиляється від виховання та навчання своєї малолітньої дитини, не проявляє до неї батьківської турботи, не цікавиться життям та здоров`ям дитини. Позивач неодноразово намагалася встановити з відповідачем зв`язок, щоб попросити матеріальної допомоги для сина та з`ясувати мотиви такого байдужого відношення до дитини, проте всі заходи виявилися безрезультатними.
Позивач вважає, що така байдужа поведінка відповідача повністю суперечить інтересам їх спільної дитини та являється підставою для позбавлення його батьківських прав. З цього приводу вона зверталася до Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації і після проведення відповідних перевірок було надано висновок № 102/03/29 від 23 березня 2015 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно його малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того,малолітня дитина сторін знаходиться на повному утриманні позивача, тоді як місцезнаходження відповідача, його працевлаштування та розмір доходу не відоме, проте відомо, що відповідач є особою працездатного віку, а тому має можливість матеріально допомагати своїй дитині.
Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1  постійно ухиляється від своїх батьківських обов`язків щодо матеріального утримання сина та участі в його вихованні, що суперечить інтересам дитини, ОСОБА_2  вимушена була звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав та стягнення з нього аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку до досягнення нею повноліття, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року позов задоволено.
Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав стосовно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь ОСОБА_2 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, починаючи з дня подачі позову - 4 червня 2015 року і до повноліття дитини.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. На підставі пункту 1 частини першої статті 367 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судовим розглядом справи встановлений та доведений факт того, що відповідач на протязі тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківськихобов`язків по вихованню та матеріальному утриманню спільної з позивачем дитини, що є підставою для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Як на підставу своїх вимогОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив його про розгляд справи, тому повинен був ухвалити заочне рішення, а про існування оскаржуваного рішення він дізнався у грудні 2020 року під час намагання виїхати з території України за контрактом в іншу країну. Наявність у свідоцтві про народження ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , запису про те, що він є батьком не може слугувати для суду доказом того, що саме він є біологічним батьком вказаної дитини, адже з позивачем у нього не було шлюбних відносин і вони не вели спільне господарство, а після народження дитини та отримання свідоцтва про народження, позивач відмовила йому в проведенні ДНК-експертизи. Після чергової сварки між ним та позивачем було припинено будь-які стосунки у 2005 році і з того моменту він не бачився та не спілкувався з позивачем до грудня 2020 року, коли на кордоні дізнався про наявність заборгованості по аліментам. Таким чином, ухвалене рішення суду не дало змоги відповідачу захистити свої права, в тому числі стосовно факту реальної наявності чи відсутності його батьківства щодо дитини ОСОБА_3 . При цьому, стягуючи аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, суд першої інстанції не з`ясував істотні обставини, які впливали на можливість і розмір такого стягнення, що призвело до неправильного вирішення спору.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Литвиненко О.І. просить у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Як на підставу своїх заперечень представник позивача вказала, що судом першої інстанції було вжито усіх можливих засобів для повідомлення відповідача про розгляд справи, проте за зареєстрованим місцем проживання судових повісток він не отримував, а розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з його неявкою у судове засідання. Державна реєстрація актового запису про народження дитини була проведена відповідно до статті 126 СК України і в апеляційній скарзі відповідач не заперечує факту подання заяви про визнання себе батьком, при цьому зазначає, що має сумніви щодо свого батьківства відносно ОСОБА_3 , що не підтверджено жодним доказом у справі. Посилання на те, що при ухваленні рішення суду не з`ясовано обставини щодо наявності у відповідача інвалідності, перебування на утриманні осіб похилого віку та неповнолітніх дітей, не встановлено працевлаштування та дохід відповідача, а також не визначено який дохід має позивач та чому позивач не зверталась із позовом у період часу з 2005 по 2015 рік є безпідставними та не відповідають інтересам спільної дитини.
Відзив Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації на апеляційну скаргу до суду не надійшов.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1  є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 7 грудня 2005 року ВРАЦС Деснянського РУЮ у м. Києві (а.с. 12).
Згідно з довідкою ЖЕК № 305 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» № 10/1703 від 3 червня 2015 року, малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю у трьохкімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).
Відповідно до акту обстеження житлово-комунальних умов проживання родини неповнолітнього, складеного 19 грудня 2014 року комісією СШ І-ІІІ ступенів № 277 Деснянського району м. Києва, малолітньому ОСОБА_3 створено належні умови для проживання, розвитку, навчання і відпочинку (а.с. 26).
Згідно даних листа начальника ВКМСД Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 20 лютого 2015 року, адресованого начальнику Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, позивач зверталася до районного управління з приводу встановлення місця перебування її колишнього співмешканця ОСОБА_1 , однак проведеною перевіркою встановити місце проживання останнього не виявилося можливим (а.с. 24).
У відповідності до висновку № 102/03/29-2420 від 23 березня 2015 року Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, з урахуванням інтересів дитини вважала за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої сина ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 5 від 19 березня 2015 року) (а.с. 14).
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
За змістом зазначених норм, права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із вимогами статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
У справі, яка переглядається, встановлено, що у 2014 році сторони перебували у близьких стосунках, деякий час спільно проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , не перебуваючи при цьому у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син - ОСОБА_3 , а реєстрація народження дитини була проведена відповідно до вимог статті 126 СК України.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 зазначала, що у грудні 2005 року відповідач пішов з квартири, покинувши її разом із трьохмісячною дитиною на руках, не залишивши при цьому засобів зв`язку із собою. З того моменту відповідач повністю зник з її життя та життя дитини, жодного разу не цікавився щодо обставин їх існування, не приймав участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина, свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками, ухилявся від виховання та навчання своєї малолітньої дитини, не проявляв до неї батьківської турботи, не цікавиться життям та здоров`ям дитини. Вона неодноразово намагалася встановити з відповідачем зв`язок, щоб попросити матеріальної допомоги для сина та з`ясувати мотиви такого байдужого відношення, проте всі заходи виявилися безрезультатними.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що сам по собі факт наявності у свідоцтві про народження малолітнього ОСОБА_3 запису про те, що він є його батьком не являється належним підтвердженням того, що саме він є біологічним батьком вказаної дитини, оскільки з позивачем у нього не було шлюбних відносин та вони не вели спільне господарство, а коли остання завагітніла, він почав вимагати проведення ДНК-експертизи на предмет встановлення його біологічного батьківства майбутньої дитини і на це в нього були свої сумніви. На це позивач повідомила йому, що відповідну експертизу буде проведено після народження дитини і документального оформлення батьківства, однак після народження дитини, отримання свідоцтва про народження та надання їй прізвища позивача, остання відмовила йому в проведенні ДНК-експертизи, вказуючи, що якщо він вимагає експертизу, то не кохає її та їм необхідно припинити стосунки. Після чергового конфлікту між ним та позивачем було припинено будь-які стосунки у 2005 році і з того моменту він не бачився та не спілкувався з позивачем до грудня 2020 року, коли на кордоні дізнався про наявність заборгованості по аліментам.
Встановленим є те, що відповідач, починаючи з народження дитини до апеляційного оскарження ухваленого судом першої інстанції рішення про позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів, тобто більше ніж протягом п`ятнадцяти років, не проявляв будь-якого інтересу до виховання та спілкування з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не приймав участі у піклуванні за сином, в його фізичному і духовному розвитку, не цікавився здоров`ям, навчанням, дозвіллям, відпочинком дитини тощо, та не забезпечував їй матеріальну підтримку, фактично відповідач з дитиною є чужими людьми.
Крім того, під час розгляду справи ОСОБА_1 не виявляв наміру на подальше відновлення відносин із сином та інтересу до його життя і майбутнього, ставлячи лише під сумнів своє біологічне батьківство відносно нього та, як наслідок, відсутності підстав для покладення аліментних зобов`язань.
Водночас, як свідчать матеріали справи (а.с. 13) та з`ясовано в судовому засіданні, відповідач свідомо та добровільно у 2005 році подав до орану державної реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання себе батьком малолітнього  ОСОБА_3 , у встановленому законом порядку батьківство не оспорював, актовий запис про народження дитини не оскаржував та вимог про виключення відомостей про батька з актового запису не пред`являв.
Згідно із частиною першою статті 121 СК України (тут і далі у редакції, чинній на час народження дитини) права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України.
Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.
Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; 3) за рішенням суду (стаття 125 СК України).
Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Отже, за змістом зазначених норм права, походження дитини від певної особи визначається за фактом народження дитини від цієї особи в шлюбі або поза ним, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, документом закладу охорони здоров`я про народження дитини дружиною та свідоцтвом про народження дитини, виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі актового запису про народження.
За життя особи, записаної батьком дитини, ніхто інший, крім нього самого, оспорювати батьківство не має права.
Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи батьківських обов`язків щодо дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України, у тому числі обов`язків щодо виховання та утримання дитини.
За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитині саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком. Такого обов`язку у особи, яка не визнана батьком дитини не виникає.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач на протязі тривалого часу безпідставно ухилявся від виховання та матеріального утримання спільного з позивачем сина, оскільки не був виключений з актового запису про народження дитини у встановленому законом порядку, а встановлені обставини ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та дослідженні докази в сукупності свідчать про його винну поведінку до виконання покладених на нього батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини.
Колегія суддів під час розгляду справи враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», пункт 49, рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 47), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування батьком своїми батьківськими обов`язками з моменту народження дитини та не виявлення в даний час бажання прийняття участі у вихованні та спілкуванні з сином, вважає обґрунтованими є висновки суду першої інстанції щодо позбавлення батьківських прав.
Вирішуючи питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав, втручання в його сімейні права, колегія суддів враховує, що це втручання здійснено судом першої інстанції згідно із законом, має законну мету - захист інтересів дитини, і з огляду на вік дитини та відсутність будь-яких контактів з батьком таке втручання зважаючи на найкращі інтереси дитини й її права на належне батьківське виховання є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки є співрозмірним із переслідуваною законною метою - найкращі інтереси дитини.
Таким чином, першочергово виходячи з інтересів дитини та враховуючи, що байдужість відповідача негативно впливає на нормальний розвиток та виховання дитини, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2  про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 .
При цьому слід зазначити, що позбавлення особи батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, при належній зацікавленості на спілкування з дитиною і побачення з нею, як це передбачено законом, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Згідно вимог частини другої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Отже, правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов`язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.
Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частини перша - третя статті 181 СК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Ураховуючи вимоги статей 10, 57, 60 ЦПК України (у редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваного судового рішення) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно допринципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у частині першій статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Встановивши ту обставину, що у сторін є малолітня дитина, яка проживає з позивачем та фактично знаходиться на її утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку обох батьків, а відповідач є особою працездатного віку без розумових і фізичних вад, з урахуванням стану здоров`я і матеріального становища дитини та її батьків, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо необхідності покладення на відповідача аліментного зобов`язання у вигляді щомісячної сплати аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь позивача, що відповідає інтересам дитини та сприятиме її нормальному розвитку.
На спростування зроблених судом висновків відповідач не навів в апеляційній скарзі переконливих доводів, які б були підтвердженні письмовими доказами, про неможливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, зокрема матеріали справи не містять відомостей щодо незадовільного стану йогоздоров`я або скрутного матеріального становища, наявності у нього утриманців або інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру стягуваних аліментів, відтак він спроможний надати матеріальну допомогу дитині на належному рівні.
Колегія суддів приймає до уваги аргументи апеляційної скарги про те, що відповідача не було належним чином повідомлено про розгляд справи в суді першої інстанції, проте оскільки дані порушення процесуальних вимог не призвели до неправильного вирішення справи, а правильне по суті рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, то відповідно до пункту 2 частини другої статті 376 ЦПК України рішення суду скасуванню не підлягає.
Також слід зважити на те, що районним судом вживалися заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи (а.с. 23, 31), проте за зареєстрованим місцем проживання судових повісток він не отримував, а розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з його неявкою у судове засідання. Під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції будь-яких обґрунтованих заперечень проти позову або ж належних доказів, які б спростовували висновки суду щодо позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення аліментів він не надав, які і не виявив бажання  утримувати й займатись вихованням у даний вже неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 вересня 2015 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                     Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                               С.А. Голуб

                                                                                                         Д.О. Таргоній