ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" квітня 2021 р.           Справа№ 910/12003/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Станіка С.Р.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Дикунської С.Я. 
 
 за участю секретаря судового засідання Салій І.О. 
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 22.04.2021 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком"
на рішення     Господарського суду міста Києва 
від                    12.11.2020  
у справі           №910/12003/20 (суддя Ягічева Н.І.)
За позовом     Акціонерного товариства  "Українська залізниця" в особі філії "Головний інформаційно-обчислювальний центр" акціонерного товариства "Українська залізниця"
до                     Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком"
про                   стягнення неустойки в розмірі 48     223,07 грн             

ВСТАНОВИВ:
          
Короткий зміст позовних вимог          
Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Головний інформаційно-обчислювальний центр" акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком" про стягнення неустойки 48 223,07 грн. з посиланням на п. 5.19 договору 
Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором оренди нерухомого майна № 12/02-3609-ОД         від 19.09.2009 щодо своєчасного подання заяви про продовження строку дії договору та доказів належного виконання його умов, а також з огляду на продовження користування відповідачем нежитловим приміщенням, визначеним у договорі оренди, у зв`язку з чим у відповідача виник обов`язок сплатити неустойку (у розмірі подвійної орендної плати) на користь позивача у розмірі 48 223,07 грн. за період користування з 01.04.2019 по 31.12.2019. 

Короткий зміст заперечень на позов 
Відповідач подав відзив на позов, в якому не погодився із заявленими позивачем вимогами вважаючи їх необґрунтованими, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись, зокрема, на норми ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №2269-XII, чинного на момент дії договору про оренду 12/02-3609-ОД      від 19.09.2009 та додаткової угоди до нього від 30.03.2018, згідно яких у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Таким чином, відповідач вказував про продовження орендних відносин за договором, що виключає застосування неустойки за спірний період у заявленому до стягнення розмірі. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/12003/20 позов  задоволено повністю, присуджено до стягнення 48     223,07 грн. неустойки та 2     102,00 грн. судового збору.  
Рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог мотивовано тим, що відповідач під час розгляду справи не надав суду першої інстанції належних та допустимих доказів того, що заява      про продовження строку дії договору оренди (листа №512 від 12.06.2018) була надіслана позивачу в обумовлений строк, як і не надав будь-яких доказів виконання зобов`язань на вимогу п. 5.19. договору (дозвіл пожежників, копія договору страхування державного майна, платіжні доручення про сплату страхового платежу та ін.). Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що у даному випадку невиконання орендарем умов п 5.19. договору має наслідком припинення дії договору оренди на новий термін та створює обов`язок в орендаря виселитися у день, визначений за договором, як кінцевий термін дії договору оренди та надати орендодавцю акт повернення орендованих площ балансоутримувачу, що відповідачем також виконано не було, внасілдок чого у орендаря виник обов`язок по сплаті неустойки в розмірі подвійної орендної плати за поточний місяць користування майном за час прострочення, а саме в розмірі 48 223,07 грн. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, відповідач (Товариство з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком") звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення  Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/12003/20 та прийняти нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.  
    Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми   процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував наступних обставин. Пунктом 10.1 Договору оренди встановлено, що у разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну умов Договору оренди протягом 1 місяця після закінчення терміну дії Договору, повній оплаті за договором і при наданні  інформації щодо виконання умов цього договору, а саме: наявності договору страхування, дозволу або декларації наданої органами державного пожежного нагляду баланосоутримувача, Договір за заявою орендаря щодо продовження терміну дії, може бути продовжений на тих самих умовах, які передбачені у договорі. Крім того. пунктом 7.3 Договоур оренди визначено, що обов`язком орендодавця є письмове повідомлення орендаря, не пізніше ніж за 30 діб про свій намір щодо завершення, припинення або розірвання даного Договору. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач після 31.03.2019 продовжував користуватися орендованим майном, сплачувати за нього орендну плату, а заяви сторін Договору оренди про його припинення - відсутні, що в сукупності свідчить про  пролонгацію укладеного між сторонами Договору.  Таким чином, у відповідача відсутній обов`язок щодо повернення орендованого майна, у зв`язку з чим обумовлені законом і договором підстави  для нарахування і стягнення неустойки - відсутні. 
Скаржник вказував, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин ст. 764 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 17 Закону України  «Про оренду державного та комунального майна», що призвело до неправильного висновку про припинення Договору оренди 31.03.2019. 
Крім того, скаржник наголошував на тому, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки листу відповідача  № 512 від 12.06.2018, який було адресовано позивачу і отимання якого позивачем не заперечувалось. 
Також, 17.03.2021 відповідачем канцелярію Північного апеляційного господарського суду було подано: 
- заяву про поворот виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/12003/20, з посиланням на приписи ч. 1 ст. 333 Господарського процесуального кодексу України; 
- заяву про винесення окремої ухвали щодо приватного виконавця, з посиланням на приписи ч. 1 ст. 246 Господарського процесуального кодексу України. 
Також, 19.04.2021 відповідачем канцелярію Північного апеляційного господарського суду було подано додаткові письмові пояснення, в яких вказував, що ним були виконані умов Договору оренди, обумовлені п. 5.19, зокрема щодо страхування орендованого майна станом  на березень 2019 року, а також вимог пожежної безпеки, на підтвердження чого подано відповідні докази, які відповідач просив долучити до матеріалів справи, вказуючи, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувався без виклику учасників справи і відповідно, пропуск відповідного строку на подання доказів обумовлено поважністю причин їх неподання суду першої інстанції. 

Короткий зміст заперечень проти апеляційної скарги
15.02.2021 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від          позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який прийнято судом апеляційної інстанції до розгляду згідно з приписами     ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказував на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування в апеляційному порядку - відсутні.
Зокрема, позивач  посилався на те, що з системного аналізу п. 5.6, 5.7, 10.5, 10.1 Договору слідує, що істотною умовою як на стадії укладання, так і при продовженні договору є наявність у орендодавця договору страхування, дозволу або декларації наданої органом державного пожежного нагляду та узгодження балансоутриувача, ві саме наявність вказаних документів разом із заявою/листом про намір продовжити термін дії договору оренди, останній вважатиметься продовженим. При цьому, оскільки відповідачем не було подано суду першої інстанції належних та допустимих доказів звернення до позивача з заявою/листом та доказами про укладення договору страхування, а також документів, обумовлених п. 5.19 Договору, вказаний договір припинив свою дію на новий термін, а оскільки скаржник продовжив користуватися майном після закінчення терміну дії договору, а тому стягненню підлягає неустойка, як штрафна санкція. 

     Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2020, апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком"  передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя - доповідач) Станік     С.Р., судді Дикунська С.Я., Тищенко О.В.
У зв`язку з перебуванням суддів Тищенко О.В. та Дикунської С.Я., які входять до складу колегії суддів і не є суддями-доповідачами, у відпустці здійснити процесуальні дії у визначеному складі - неможливо.
Відповідно до пп. 2.3.25 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 5.1 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів від 02.10.2018 року, автоматизованою системою має бути здійснено заміну суддів Тищенко О.В. та Дикунської С.Я. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформовано протокол. 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2020, апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком"  передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя - доповідач) Станік     С.Р., судді Шаптала Є.Ю. та Тарасенко К.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2020 поновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження рішенян суду першої інстанції, відкрито апеляційне провадження у справі №910/12003/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком"" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/12003/20. 
Ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодеку України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком"   разом із апеляційною скаргою     надійшла заява про розгляд справи №910/12003/20 в судовому засіданні з викликом представників сторін. Заява мотивована тим, що під час розгляду в суді першої інстанції, суд допустив неповне з`ясування обставин справи, що призвело до прийняття незаконного рішення, тому враховуючи, що відповідач має намір обґрунтувати та відстоювати свою позицію у справі, надати заперечення з приводу предмета та підстав позову, наводити доводи, які мають важливе значення для повного та всебічного встановлення обставин справи, а також сприятиме дотримання приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2021 призначено до розгляду в судовому засіданні справу №910/12003/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020, судове засідання призначено ан 18.02.2021. 
У зв`язку з перебуванням 18.02.2021 судді Тарасенко К.В., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем у відпустці, здійснити розгляд справи у визначеному складі колегії суддів - неможливо.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 18.02.2021, справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік    С.Р. (суддя-доповідач), судді Дикунська С.Я., Шаптала Є.Ю. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2021 прийнято справу №910/12003/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020  до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Станік С.Р. (суддя-доповідач), судді Дикунська С.Я., Шаптала Є.Ю., розгляд справи призначено в судовому засіданні на 18.03.2021. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2021 оголошено перерву в судовому засіданні на 22.04.2021. 

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
У судове засідання 22.04.2021 з`явився представник відповідача (скаржника) та позивача. 
Представник відповідача в судовому засіданні 22.04.2021 підтримав доводи апеляційної скарги,      просив суд апеляційної інстанції      скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/12003/20  та постановити нове, яким  у задоволенні позовних відмовити. Крім того, представник скаржника підтримав заяву про поворот виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/12003/20, з посиланням на приписи ч. 1 ст. 333 Господарського процесуального кодексу України, а також заяву про винесення окремої ухвали щодо приватного виконавця, з посиланням на приписи ч. 1 ст. 246 Господарського процесуального кодексу України 
Представник позивача в судовому засіданні 22.04.2021 проти заявлених вимог заперечував, просив суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/12003/20 залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Крім того, представник позивача заперечував проти поданих відповідачем додаткових заяв. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як підтверджується наявними матеріалами справи, 19.09.2009 між орендодавцем Регіональним відділенням Фонду держмайна України у Дніпропетровській області та орендарем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» був укладений Договір №12/02-3 609-ОД оренди нерухомого майна, що належить державній власності (далі -договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно: частину нежитлового приміщення інформаційно-обчислювального центру площею 8 (вісім) кв.м. розміщене за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Калініна, 4, на другому поверсі, що перебуває на балансі інформаційно-обчислювального центру Державного підприємства «Придніпровська залізниця» з метою розміщення обладнання операторів телекомунікацій, які надають послугу з мобільного зв 'язку та послугу з доступу до «інтернет».
У відповідності до п. 5.18. та 7.3. договору, на сторони покладений обов`язок повідомити іншу сторону договору не пізніше, ніж за 30 діб про свій намір щодо завершення, припинення або розірвання даного договору.
Згідно п. 5.19. договору сторони погодили, що орендар, у разі наміру продовжити строк дії договору оренди, зобов`язаний не пізніше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору оренди подати орендодавцю про це заяву з документами щодо виконання умов договору оренди (дозвіл пожежників, копія договору страхування державного майна, платіжні доручення про сплату страхового платежу та ін.).
У разі неподання орендарем до орендодавця заяви на протязі встановленого цим пунктом договору терміну, або відмови орендодавця від продовження строку дії договору оренди на новий термін договір припиняє свою дію, а орендар зобов`язаний виселитися у день, визначений за договором, як кінцевий термін дії договору оренди, та надати орендодавцю акт повернення орендованих площ балансоутримувачу. У разі невиконання цієї умови договору оренди орендар сплачує неустойку у розмірі подвійної орендної плати за поточний місяць користування майном за час прострочення.
Згідно пункту 10.1. договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, повній оплаті за договором і при наданні інформації щодо виконання умов цього договору, а саме: наявності договору страхування, дозволу або декларації, наданої органам державного пожежного нагляду балансоутримувача, договір, за заявою орендаря щодо продовження терміну дії може бути продовжений на тих самих умовах, які передбачені у договорі. 
Додатковими договорами від 23.03.2016 та від 30.03.2018 до договору № 12/02-3609-ОД вносилися зміни.
Відповідно до умов додаткової угоди від 23.03.2016 до Договору № 12/02-3609-ОД у зв`язку з утворенням Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 № 4442-VІ та постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25.06.2014 № 200, укладеним між орендодавцем Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця», що є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту та підприємств залізничного транспорту та орендарем Товариством з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком», встановлено, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди від 19.09.2009 № 12/02-3609-ОД є ПАТ «Укрзалізниця». 
Відтак, з огляду на внесені зміни до договору шляхом укладення додаткової угоди, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що орендодавцем у спірних правовідносинах є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - позивач, орендар).
Пунктом 3.1 додаткової угоди від 23.03.2016 встановлено, що орендна плата, визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786, за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року становить 3 428,11 грн. без ПДВ.
Відповідно до додаткової угоди до договору № 12/02-3609-ОД, строк дії договору було продовжено до 31.03.2019.
Як зазначав позивач, відповідач всупереч умовам, наведеним у п. 5.19. договору заяви про його продовження разом з відповідними документами не подавав, проте у період з 01.04.2019 по 31.12.2019 продовжував користуватись нежитловим приміщенням, визначеним у договорі, у зв`язку з чим з останнього підлягає стягненню подвійна орендна плата. Оскільки відповідач протягом спірного періоду здійснював помісячну оплату на загальну суму 48       223, 07 грн, з її урахуванням позивачем нарахована до стягнення неустойка у цьому ж розмірі - 48       223, 07 грн.
В свою чергу, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, з тих підстав, що відповідно до      ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» №2269-XII, чинного на момент дії договору про оренду 12/02-3609-ОД      від 19.09.2009 та додаткової угоди до нього від 30.03.2018, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором, тому для продовження дії договору не вимагається обов`язкового укладення нового договору або внесення змін до нього, аналогічні за змістом норми містять положення ст. 764 Цивільного кодексу України та ст. 284 Господарського кодексу України.
При цьому, згідно п. 7.3. договору оренди визначено, обов`язком орендодавця є письмове повідомлення орендаря не пізніше, ніж за 30 діб про свій намір щодо завершення, припинення або розірвання даного договору.
Як зазначав відповідач, ним завчасно було виконано відповідні зобов`язання по договору шляхом направлення листа №512 від 12.06.2018 з повідомленням про      наміри продовжувати дію договору, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для стягнення неустойки.
Крім того, відповідачем на стадії апеляційного розгляду справи були подані наступні документи: 
- копія Договору добровільного страхування майна від 23.04.2018, згідно якого відповідачем було застраховано орендоване нерухоме майно на виконання п. 5.6 Договоур оренди; 
- копія платіжного доручення №2667 від 03.05.2018 на суму 1   016,80 грн., згідно якого сплачено страховий платіж; 
- копія Довідки ПАТ «СК «Українська страхова група» від 13.04.2021 про виконання умов договору страхування; 
- копія Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 12.02.2009, згідно якого при введенні об`єкта в експлуатацію (у тому числі і щодо орендованого майна), створені безпечні умови для праці виробничого персоналу та перебування людей відповідно до вимог нормативно - правових актів з охорони праці та промислової безпеки, пожежної безпеки та санітарних норм, що свідчить про відповідність об`єкта вимогам пожежної безпеки. 
При цьому, відповідач наголошував, що з урахуванням приписів ч. 4 ст. 57 Кодексу Цивільного захисту України визначено, що на використання об`єктів, що в установленому законодавством порядку приймаються в експлуатацію після завершення будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту - декларація не подається, а тому у відповідача були відсутні підстави для приведення раніше побудовані об`єкти у відповідність з нововиданими державними будівельними нормами чи правилами, якщо такі об`єкти було введено у експлуатацію  відповідно до чинних на той час вимог пожежної безпеки.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно із     ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд     дійшов наступних висновків. 
Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
При цьому, зобов`язання в силу вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у ст. 193 Господарського кодексу України.
Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.
До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.6 ст.283 Господарського кодексу України).
Згідно з ч. 1    ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положенням ст. 627 Цивільного кодексу України   передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього    Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства відповідно до ч. 1      ст. 628 Цивільного кодексу України. 
Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно із частинами першою та другою статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна       -       за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.
У справі, що розглядається, орендоване майно є державним, а тому на ці правовідносини поширюється також дія Закону України № 2269-XII, "Про оренду державного та комунального майна", норми якого були чинними у спірний період.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 2269-XII, термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.
Відповідно до ст. 17 вказаного закону, термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.
З аналізу вказаних норм вбачається висновок, що продовження терміну договору оренди може мати прояв у «мовчазній згоді» саме в силу закону лише в тому випадку, якщо сторони самостійно не погодили у договорі строк найму, інших умов його продовження та при умові належного виконання зобов`язань за договором.
За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності до п.  7.3. договору, на орендодавця покладений обов`язок повідомити іншу сторону договору не пізніше, ніж за 30 діб про свій намір щодо завершення, припинення або розірвання даного договору.
Отже, суд апеляційної інстанції встановив, що п.7.3. договору оренди передбачено, що пропозиція висловлення завершення, припинення або розірвання даного договору покладається на орендодавця, як на сторону договору, яка заявляє про завершення, припинення або розірвання даного договору, і матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України щодо  висловлення орендодавцем не пізніше, ніж за 30 діб пропозиції завершення, припинення або розірвання даного договору. 
Також, у відповідності до пунку 5.19. договору № 12/02-3609-ОД      від 19.09.2009, сторони обумовили випадок, згідно якого саме орендар (тобто відповідач), у разі наміру продовжити строк дії договору оренди, зобов`язаний не пізніше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору оренди подати орендодавцю про це заяву з документами щодо виконання умов договору оренди (дозвіл пожежників, копія договору страхування державного майна, платіжні доручення про сплату страхового платежу та ін.). 
Як свідчать наявні матеріали справи, 30.03.2018 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору № 12/02-3609-ОД, згідно якої строк дії договору було продовжено до 31.03.2019. 
Крім того, в матеріалах справи наявний лист відповідача № 512 від 12.06.2018, адресований позивачу, в якому відповідач висловив намір продовжувати на новий строк термін дії договору оренди щодо оренди частини нежитлового приміщення загальною площею 8 кв.м. на 2 поверсі двоповерхової будівлі за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Січовий (колишня назва - Калініна, що є загальновідомою інформацією), 4. 
Надсилання вказаного листа підтверджується наявним в матеріалах справи згрупованим списком відправлень № 3131, в якому містяться відомості про направлення 14.06.2018  відповідного листа рекомендованим відправлення № 0420525130737, на який позивачем не висловлено у встановленому порядку будь-яких заперечень. 
Суд апеляційної інстанції, дослідивши вказаний лист відповідача № 512 від 12.06.2018, а також докази його направлення, враховуючи те, що його було направлено відповідачем позивачу вже після укладення додаткової угоди договору № 12/02-3609-ОД, згідно якої строк дії договору було продовжено до 31.03.2019, дійшов висновку, що вказаний лист є пропозицією відповідача позивачу щодо продовження терміну дії договору ренди, висловленою в порядку пункту 5.19 договору оренди. При цьому, учасники спору не заперечували як наявність відповідного листа, так і його зміст. З оляду на викладене, висновки суду першої інстанції у наведеній частині стосовно оцінки вказаного доказу (листа відповідача № 512 від 12.06.2018), визнаються судом апеляційної інстанції помилковими. 
Таким чином, доводи позивача про те, що відповідачем не було подано суду першої інстанції належних та допустимих доказів звернення до позивача з заявою/листом - спростовуються наявними матеріалами справи. 
Також, доводи позивача про те, що відповідачем не подано доказів укладення договору страхування, а також документів, обумовлених п. 5.19 Договору, що свідчить про припинення договору оренди - судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки як встановлено вище, ініціатива орендодавця про припинення орендних правовідносин мала бути висловлена ним в порядку та строки, обумовлені пунктом  7.3. договору оренди, і подання визначених документів орендарем жодним чином не  впливає на завершення, припинення або розірвання даного договору за ініціативою орендодавця згідно наведеного пункту договору у визначеному порядку.
Також, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідачем на стадії апеляційного розгляду справи були подані: копія Договору добровільного страхування майна від 23.04.2018, згідно якого відповідачем було застраховано орендоване нерухоме майно на виконання п. 5.6 Договоур оренди; копія платіжного доручення №2667 від 03.05.2018 на суму 1   016,80 грн., згідно якого сплачено страховий платіж; копія Довідки ПАТ «СК «Українська страхова група» від 13.04.2021 про виконання умов договору страхування, копія Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 12.02.2009, згідно якого при введенні об`єкта в експлуатацію (у тому числі і щодо орендованого майна), створені безпечні умови для праці виробничого персоналу та перебування людей відповідно до вимог нормативно - правових актів з охорони праці та промислової безпеки, пожежної безпеки та санітарних норм, що свідчить про відповідність об`єкта вимогам пожежної безпеки станом на момент виникнення орендних праводносин, і вказані документи відповідач просив долучити до матеріалів справи як докази в підтвердження виконання умов договору зі свого боку, вказуючи, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувався без виклику учасників справи і відповідно, пропуск відповідного строку на подання доказів обумовлено поважністю причин їх неподання суду першої інстанції, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, з урахуванням необхідності дослідження усіх обставин справи в сукупності та перевірки їх доказами. При цьому, як свідчать матеріали справи, дійсно, суд першої інстанції здійснював розгляд справи без виклику учасників, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність прийняття відповідних доказів в силу приписів ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України. 
Надані скаржником докази приймаються судом апеляційної інстанції як нові докази згідно з ст. 2, ч. 3 269  Господарського процесуального кодексу України з метою дотримання загальних принципів господарського судочинства, закріплених у статті 2 Господарського процесуального кодексу України, проте, їх оцінка здійснюється судом апеляційної інстанції за загальними правилами оцінки доказів, і здійснивши оцінку яких суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подані відповідачем докази підтверджують виключно виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо страхування відповідного майна за умовами договору, а також відповідність будівлі, в якій розташовано об`єкт оренди, вимогам протипожежних вимог та правил станом на момент укладення договору оренди, про що відповідно, обізнаний і  позивач. Також, суд апеляційної інстанції наголошує, що орендодавець та орендар не позбавлені права ініціювати відповідну повторну перевірку стосовно відповідності орендованого майна вимогам протипожежних вимог та правил. 
При цьому, в контексті спірних правовідносин сторін суд апеляційної інстанції наголошує, що першочерговим є визначення/встановлення факту висловлення орендодавцем (позивачем) пропозиції завершення, припинення або розірвання даного договору в силу здійснення обов`язку, обумовленого саме  пунктом 7.3 договору оренди. 
Проте, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи дійшов висновку, що саме п.7.3. договору оренди передбачає, що обов`язок по висловленню пропозиції завершення, припинення або розірвання даного договору покладається на орендодавця, як на сторону, яка заявляє саме про завершення, припинення або розірвання даного договору, і матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів в розумінні ст. ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України щодо висловлення саме орендодавцем не пізніше, ніж за 30 діб пропозиції завершення, припинення або розірвання даного договору. 
При цьому, з урахуванням документально підтвердженої належним та допустимими доказом в розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України пропозиції відповідача про пролонгацію договірних правовідносин згідно листа № 512 від 12.06.2018, в сукупності з тим фактом, що з 01.04.2019 по 31.12.2019 відповідач продовжував користуватись нежитловим приміщенням, визначеним у договорі, і жодних заперечень з цього приводу позивачем з будь-яких підстав - не висловлено, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у вказаний період відповідач здійснював договірне користування орендованим майном внаслідок пролонгації договірних відносин в силу ч. 2 ст. 17 Закону України № 2269-XII, "Про оренду державного та комунального майна" та відсутності пропозиції відповідача про припинення договірних відносин, висловленої в порядку, визначеному п. 7.3 договору, у зв`язку з чим обумовлені законом підстави для стягнення саме неустойки, як штрафної санкції, за користування об`єктом оренди (у розмірі подвійної орендної плати) на користь позивача у розмірі 48 223,07 грн. за заявлений позивачем період - відсутні. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що досліджуваним періодом в контексті спірних правовідносин є період з 01.04.2019 по 31.12.2019, і відповідні висновки суду апеляційної інстанції стосуються виключно обставин відсутності обумовлених законом підстав для стягнення неустойки, як штрафної санкції за корситуванян майном після закінчення договору оренди, обумовленої ст. 764 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим обумовлені законом та договором підстави щодо стягнення з відповідача на користь позивача 48 223,07 грн. неустойки  - відсутні, а позовні вимоги у наведеній частині задоволенню не підлягають. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд надав учасникам спору вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.   

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.
Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. 
Приписами ст. ст. 76, 77  Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.  Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею  86  Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи (зокрема, обставини визначення/встановлення факту висловлення орендодавцем (позивачем) пропозиції завершення, припинення або розірвання даного договору в силу здійснення обов`язку, обумовленого саме  пунктом 7.3 договору оренди), висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи (стосовно підтвердженості обставин  наявності пропозиції відповідача про пролонгацію договірних правовідносин згідно листа № 512 від 12.06.2018, в сукупності з тим фактом, що з 01.04.2019 по 31.12.2019 відповідач продовжував користуватись нежитловим приміщенням, визначеним у договорі, і жодних заперечень з цього приводу позивачем в порядку пункту 7.3 договору оренди не висловлено), а також при ухваленні рішення судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права (ст. ст. 75, 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України) та неправильно застосовані норми матеріального права (ч. 2 ст. 17 Закону України № 2269-XII, "Про оренду державного та комунального майна", чинній на момент спірних правовідносин, ст.ст. 526, 763, 764 Цивільного кодексу України), у зв`язку з чим на підставі п. 1-4  ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню в апеляційному порядку  з прийняттям  нового рішення про відмову у задоволенні   позовних вимог у повному обсязі за наведених у даній постанові підстав. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду справи дійшов висновку,  що у задоволенні позову    Акціонерного товариства  "Українська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком" про стягнення неустойки в розмірі 48   223,07 грн.  -  слід відмовити повністю. 
Також, розглянувши  заяву відповідача про винесення окремої ухвали щодо приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ярушевською Т.І., суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на наступне. 
Ч. 1 ст. 246 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Так, посилаючись на наявність підстав для постановлення окремої ухвали щодо приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ярушевської Т.І., скаржник вказував про те, що після відкриття апеляційного провадження у справі № 910/12003/20 приватним виконавцем було списано грошові кошти з рахунку відповідача, незважаючи на наявність відкритого апеляційного провдження.
Суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи, дійшов висновку, що вказані обставини не є підставою для постановлення окремої ухвали, оскільки відповідач не позбавлений права звернутися у визначеному Господарським процесуальним кодеком України порядку щодо оскарження дій приватного виконавця у наведеній частині, тобто, шляхом застосування належного процесуального інструменту для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів в межах відповідного виконавчого провадження. 
Крім того, розглянувши заяву про поворот виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020 у справі №910/12003/20, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її задоволення з огляду на наступне. 
П.2 ч. 1 ст. 333 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він відмовляє в позові повністю. 
Ч. 5, ч. 6 ст. 333 Господарського процесуального кодексу України визначено, що питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.
Дослідивши наявні матеріали прави, суд апеляційної інстанції встановив, що 11.03.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Ярушевською Т.І. було винесено потанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 67498286, з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 07.12.2020 про стягнення з відповідача на користь позивача 48   223,07 грн. неустойки та 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. судового збору, які були списані 16.03.2021 з рахунку відповідача, що підтверджується випискою з рахунку відповідача, і внаслідок чого виконавче провадження було закрито з підстав повного виконання рішення суду, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 16.03.2021.. 
Таким чином, оскільки на підставі п. 1-4  ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення  суду першої інстанції скасовано в апеляційному порядку  з прийняттям  нового рішення про відмову у задоволенні   позовних вимог у повному обсязі, проте, на виконання скасованого рішення з відповідача на користь позивача були стягнуті 48   223,07 грн. неустойки та 2 102 грн 00 коп. судового збору, які були списані 16.03.2021 з рахунку відповідача приватним виконавцем, що підтверджується випискою з рахунку відповідача, а тому з урахуванням поданої заяви, суд апеляційної інстанції дішов висновку про наявність обумовлених п. 2 ч. 1 ст. 333 Господарського процесуального кодексу України підстав для повроту виконання, у зв`язку з чим заява відповідача про поврот виконання підлягає задоволенню. 

Розподіл судових витрат
Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14  ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином:  судовий збір за подачу   апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача  на користь позивача, а судовий збір за подачу позову залишається за позивачем.  

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 277, 281-284, 333 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-
          
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020  у справі № 910/12003/20 -  задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020  у справі № 910/12003/20 - скасувати та прийняти нове рішення, яким      у задоволенні позову    Акціонерного товариства  "Українська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком" про стягнення неустойки в розмірі 48   223,07 грн.  -  відмовити повністю.
3. Здійснити поворот виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12.11.2020  у справі № 910/12003/20.
4. Стягнути з Акціонерного товариства  "Українська залізниця" (вул. Єжи Гедройця (вул. Тверська), буд. 5, м. Київ, 03150, код ЄДРПОУ 40075815) в особі філії "Головний інформаційно-обчислювальний центр" акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Івана Франка, буд. 21, м. Київ, 01054, код ЄДРПОУ 40081258) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком" (вул. В`ячеслава Липинського, буд. 5, м. Київ, 01054, код ЄДРПОУ 31731686) 48 223      (сорок вісім тисяч двісті двадцять три) грн 07 коп. неустойки та 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. судового збору.
5. Судовий збір за подачу позову   залишити за      Акціонерним товариством   "Українська залізниця".
6. Стягнути з Акціонерного товариства  "Українська залізниця" (вул. Єжи Гедройця (вул. Тверська), буд. 5, м. Київ, 03150, код ЄДРПОУ 40075815) в особі філії "Головний інформаційно-обчислювальний центр" акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Івана Франка, буд. 21, м. Київ, 01054, код ЄДРПОУ 40081258) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Євротранстелеком" (вул. В`ячеслава Липинського, буд. 5, м. Київ, 01054, код ЄДРПОУ 31731686) 3   153 (три тисячі сто п`ятдесят три) грн. 00 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.
7. Матеріали справи  №  910/12003/20 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Дата підписання повного тексту постанови: 22.04.2021.

Головуючий суддя                                                                      С.Р. Станік 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                С.Я. Дикунська