ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3594/21 Справа № 191/4246/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухар Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року                                                                         м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, –

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що вона проживає в будинку АДРЕСА_1 . Даний житловий будинок первісно був наданий їй та її чоловікові – ОСОБА_4 . Первісно даний будинок мав загальну площу 59,8 кв.м., був поділений на дві квартири, з яких квартира АДРЕСА_2 належала їй та її чоловікові. Але впродовж життя її чоловік разом з нею за сумісні кошти добудовували будинок, через зростання сім`ї, внаслідок чого станом на 20 грудня 2018 року квартира АДРЕСА_3 стала мати площу 54,2 кв.м., а також ними сумісно з чоловіком було побудовано в 1975 році житловий будинок літ. Щ-1 загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м.

Проведеною техінвентаризацією встановлено, що час забудови будівель і споруд домоволодіння є час протягом до 1992 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік – ОСОБА_4 помер, через що він не встиг зареєструвати за собою право власності на належне їм нерухоме майно. Після його смерті вона рийняла спадщину як спадкоємиця першої черги, тому як постійно проживала разом з померлим, а тому прийняла спадщину фактично та вступила в управління спадковим майном.

Крім даного нерухомого майна, також ними з чоловіком був добудований житловий будинок загальною площею 169 кв.м., житловою площею 79,8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , який вона з ним придбали за сумісні грошові кошти на підставі договору купівлі-продажу, який був вчинений у простій письмовій формі в 2007 році та не був посвідчений нотаріально, через те, що продавець, який продав йому даний будинок повинен був оформити спадщину на дану нерухомість, після чого даний договір вони домовлялися посвідчити нотаріально. Її чоловік з продавцем повністю розрахувався, а він після отримання грошей виїхав за межі України та не повернувся. Так як ОСОБА_4 з продавцем будинку повністю розрахувався, то він вважав даний будинок своєю власністю.

Між нею та відповідачем виникли суперечки стосовно права кожного на спадщину, в тому числі на розмір часток, які мають право успадкувати. Крім того, відповідач відібрав в нього всі документи на вказане спадкове майно, через що вона окрім судового порядку не має можливості оформити спадкові права, також відповідач неправомірно утримує в себе всі документи, якими вона може підтвердити родинні відносини з померлим.

Позивач вважала, що законні права та інтереси останнього щодо оформлення спадщини порушуються відповідачем та не визнаються його права як спадкоємця.

Зазначала, що вона, як дружина померлого, є спадкоємцем ОСОБА_4 за законом, але у зв`язку з відсутністю державної реєстрації на спірне нерухоме майно, позбавлена права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі.

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 54,2 кв.м., житловою площею 42,8 кв.м.; будинку О-1 загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м; гаражу тимчасового П, навісу Т, погрібу У, споруд №№ 1-7; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на житловий будинок загальною площею 169 кв.м., житловою площею 79,8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

У березні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що заявлений до нього позов зі сторони ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 не визнає та вважає її позовні вимоги необґрунтованими за наступних підстав. Дійсно його батько – ОСОБА_4 колись перебував у шлюбі з позивачем, його матір`ю – ОСОБА_2 . Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На момент смерті батька йому фактично належав житловий будинок АДРЕСА_6 , загальною площею 47,7 кв.м., житловою площею 24,3 кв.м., який належав йому на підставі договору, укладеного між ним та ОСОБА_5 , який не був посвідчений нотаріально, тому як він через смерть не встиг укласти його в передбаченому законом порядку. А також йому належало 63/100 частин домоволодіння АДРЕСА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько – ОСОБА_4 помер, через що він встиг зареєструвати за собою право власності на належне йому нерухоме майно. Після його смерті позивач прийняв спадщину як спадкоємець першої черги, тому як я постійно проживав та був зареєстрованим разом з батьком, а тому прийняв спадщину фактично та вступив в управління спадковим майном. На час смерті він вже не перебував з ОСОБА_6 у шлюбних стосунках, тому як шлюб між ними був розірваним 10 січня 1979 року Відділом РАГС Красногвардійського РВЮ м. Дніпропетровська, актовий запис № 39.

В цілому домоволодіння АДРЕСА_7 складається з житлового будинку літ. А-1 (загальною площею 109,4 кв.м., житловою плошею 87,0 кв.м.) житлова прибудова А1-1, А2-1, А3-1, прибудова літ.А-1, а1-1, а2-1, ганок літ. а, а1; житлового будинку літ. О-1 (загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м.), літня кухня з погребом літ. Ж, прибудови літ. Ж1, ганок літ. ж, гараж літ. М, тимчасовий гараж літ. П, навіс літ. Т, погріб літ. У, споруди №№ 1-7, 12-21,1, II.

Вказані 63/100 частин домоволодіння, які належали його батькові, складалися з наступного: у житловому будинку літ. А-1 поз. 1-5 - 1-6 (житловою площею 22,1 кв.м.); у житловій прибудові літ. А1-1 поз. 1-4 (житловою площею 10,2 кв.м.); житлова прибудова літ. А3-1 поз. 1-7 (житловою площею 10,5 кв.м,); прибудова літ. а-1 поз. 1-1 - 1-2 (загальною площею 8,5 кв.м.); прибудова літ. а2-1 поз. 1-3 (загальною площею 2,9 кв.м.); ганок літ. А, у житловому будинку літ. О-1 поз. 4-1 - 4-3 (житловою площею 28,8 кв.м., загальною площею 36,7 кв.м.), прибудова літ. о-1 поз. 4-4 (загальною площею 3,1 кв.м.), гараж тимчасовий літ. П, навіс літ. Т, погріб літ.У, споруди №№ 1, 2,3,4,5,6,7,21,1.

Його батько особисто будував дані 63/100 частин домоволодіння, тому що житловий будинок О-1 взагалі був вибудуваний ним в дитинстві позивача. Він, будучи дитиною, допомагав йому в цьому.

Що стосується житлового будинку А-1, слід зазначити, що цим житловим будинком його сім’ володіє все своє життя, але через наявність самочинно збудованого до 1992 року будинку, О-1 на території домоволодіння вони не мають можливість здійснити приватизацію житлового будинку А-1.

Фактичним власником 63/100 частин домоволодіння АДРЕСА_7 був ОСОБА_4 , який підтримував його в належному стані, піклувався про господарство, доглядав його та утримував. Так як на час смерті позивач був зареєстрованим разом з ним, то відповідно до статті 1268 ЦК України прийняв спадщину, так як постійно на час смерті проживав разом зі спадкодавцем та не заявив про відмову від неї.

Його мати не може вважатися спадкоємцем, оскільки вона не належить до категорії спадкоємців першої черги, так як не перебувала з померлим у шлюбі на час відкриття спадщини. Тому її вимоги безпідставні та не підлягають задоволенню.

Що стосується інших 37/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_7 , то вони перебувають в фактичному володінні ОСОБА_7 , згідно до розрахунку часток житлового будинку, складеного інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_8 від 20 грудня 2018 року. Місце перебування іншого користувача 37/100 частин житлового будинку позивачу не відомо, він тривалий час даним майном не користується спору між ними щодо вказаного майна не існує.

Ураховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на наступне нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_6 , загальною площею 47,7 кв.м., житловою площею 24,3 кв.м.; 63/100 частин домоволодіння АДРЕСА_7 (у житловому будинку літ. А-1 поз. 1-5 - 1-6 (житловою площею 22,1 кв.м.); у житловій прибудові літ. А1-1 поз. 1-4 (житловою площею 10,2 кв.м.); житлова прибудова літ. А3-1 поз. 1-7 (житловою площею 10,5 кв.м.); прибудова літ. а-1 поз. 1-1 - 1-2 (загальною площею 8,5 кв.м.); прибудова літ. а2-1 поз. 1-3 (загальною площею 2,9 кв.м.); ганок літ. а, у житловому будинку літ. О-1 поз. 4-1 - 4-3 (житловою площею 28,8 кв.м., загальною площею 36,7 кв.м.), прибудова літ. о-1 поз. 4-4 (загальною площею 3,1 кв.м.), гараж тимчасовий літ. П, навіс літ. Т, погріб літ. У, споруди №№ 1,2,3,4,5,6,7,21,І, які складаються з житлового будинку літ. А-1 (загальною площею 109,4 кв.м., житловою площею 87,0 кв.м.) житлова прибудова А1-1, А2-1, А3-1, прибудова літ.А-1, а1-1, а2-1, ганок літ. а, а1; житлового будинку літ. О-1 (загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м.) літня кухня з погребом літ. Ж, прибудови літ. Ж1, ганок літ. ж, гараж літ. М, тимчасовий гараж літ. П, навіс літ. Т, погріб літ. У, споруди №№ 1-7, 12-21,1, II.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 63/100 частин домоволодіння АДРЕСА_7 (у житловому будинку літ. А-1 поз. 1-5 - 1-6 (житловою площею 22,1 кв.м.); у житловій прибудові літ. А1-1 поз. 1-4 (житловою площею 10,2 кв.м.); житлова прибудова літ. А3-1 поз. 1-7 (житловою площею 10,5 кв.м.); прибудова літ. а-1 поз. 1-1 - 1-2 (загальною площею 8,5 кв.м.); прибудова літ. а2-1 поз. 1-3 (загальною площею 2,9 кв.м.); ганок літ. а, у житловому будинку літ. О-1 поз. 4-1 - 4-3 (житловою площею 28,8 кв.м., загальною площею 36,7 кв.м.), прибудова літ. о-1 поз. 4-4 (загальною площею 3,1 кв.м.), гараж тимчасовий літ. П, навіс літ. Т, погріб літ. У, споруди №№ 1,2,3,4,5,6,7,21,І, які складаються з житлового будинку літ. А-1 (загальною площею 109,4 кв.м., житловою площею 87,0 кв.м.) житлова прибудова А1-1, А2-1, А3-1, прибудова літ.А-1, а1-1, а2-1, ганок літ. а, а1; житлового будинку літ. О-1 (загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м.) літня кухня з погребом літ. Ж, прибудови літ. Ж1, ганок літ. ж, гараж літ. М, тимчасовий гараж літ. П, навіс літ. Т, погріб літ. У, споруди №№ 1-7, 12-21,1, II, в порядку спадкування за законом після смерті батька – ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, проте вважає, що рішенням суд вирішив питання про її права, свободи та інтереси, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

З копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серія НОМЕР_2 вбачається, що його батьками є: «батько – ОСОБА_4 », «мати – ОСОБА_6 » (а.с.30).

Згідно довідки № 5160 про склад сім`ї від 06.04.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 – наймач, зареєстровано 07 лютого 1974 року, ОСОБА_9 – брат, зареєстровано 21 липня 1980 року, ОСОБА_6 – мати, зареєстровано 12 жовтня 1973 року (а.с.7).

З виписки із рішення адміністрації та профсоюзного комітету ЖЕК “Південне” від 30 січня 2008 року Пр № 225, вбачається, що було вирішено змінити договір найму о/р : 232644, на трикімнатну квартиру АДРЕСА_8 . У зв`язку зі смертю основного квартиронаймача ОСОБА_10 переоформлено особистий рахунок на колишню дружину – ОСОБА_6 (а.с.8).

Згідно копії акту від 20 грудня 2018 року, інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_8 було проведено інвентаризаційнй роботи за адресою: АДРЕСА_7 . Будівлі та споруди за даною адресою не відносяться до самочинного будівництва. На теперішній час домоволодіння складається з літ. А-1, О-1 – житловий будинок, літ.Ж- літня кухня з погрібом, літ. З- вбиральня, літ. М – гараж, літ. П-гараж тимчасовий, літ. Т – навіс, літ. У – погріб, № 1-7,12-21, І, ІІ – споруди (а.с.9).

Рішенням виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради № 68/2 від 19 травня 2017 року було вирішено змінити умови договору найму житлового приміщення на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , житловою площею 42,8 кв.м., загальною 54,2 кв.м., на ОСОБА_3 , на склад родини з 3 осіб, в тому числі: ОСОБА_6 – мати; ОСОБА_9 – брат (а.с.13).

Згідно копії довідки № 343 від 23 липня 2002 року, виданої Відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції, 10 січня 1979 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції м. Дніпропетровська було зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 39. Прізвище після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно: «їй- ОСОБА_11 » (а.с.36).

З розрахунку часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 від 20 грудня 2018 року (а..37) вбачається, що домоволодіння складається з житлового будинку літ. А-1 (загальною площею 109,4 кв.м., житловою площею 87,0 кв.м.), житлова прибудова літ. А1-1, А2-1, А3-1, прибудова літ, а-1, а1-1, а2-1, ганок літ. а, а1, житлового будинку літ. О-1 (загальною площею 39,8 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м.), літня кухня з погребом літ.Ж1, ганок літ.ж, гараж літ. М, тимчасовий гараж літ. П, навіс літ. Т, погріб літ. У, споруди № 1-7,12-21, І,ІІ.

Гр. ОСОБА_3 у фактичному користуванні перебуває: у житловому будинку літ. А-1 поз. 1-5 - 1-6 (житловою площею 22,1 кв.м.); у житловій прибудові літ. А1-1 поз. 1-4 (житловою площею 10,2 кв.м.); житлова прибудова літ. А3-1 поз. 1-7 (житловою площею 10,5 кв.м.); прибудова літ. а-1 поз. 1-1 - 1-2 (загальною площею 8,5 кв.м.); прибудова літ, а2-1 поз. 1-3 (загального площею 2,9 кв.м.); ганок літ. а; у житловому будинку літ. О-1 поз. 4-1-4-3 ( житловою площею 28,8 кв.м., загальною площею 36,7 кв.м.); прибудова літ. о-1 поз. 4-4 (загальною площею 3,1 кв.м.); гараж тимчасовий літ. П; навіс літ. Т; погріб літ. У; споруди № 1,2,3,4,5,6,7,21,І; що складає 63/100 частки домоволодіння.

Гр. ОСОБА_12 у фактичному користуванні перебуває: у житловому будинку літ. А-1 поз. 2-3 - 2-4 (житловою площею 27,0 кв.м.); у житловій прибудові літ. А1-1 поз. 2-6 (житловою площею 7,0 кв.м.); житлова прибудова літ. А2-1 поз. 2-5 (житловою площею 10,2 кв.м.); прибудова літ. а1-1 поз. 2-1 - 2-2, 2-7 (загальною площею 11,0 кв.м.); ганок літ. а1; літня кухня літ. Ж; погріб під літ. Ж; прибудова літ. Ж1; ганок літ. ж; гараж літ. М; споруди № 12,13,14,15,16,17,18,19,20,ІІ; що складає 37/100 частки домоволодіння.

Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01 вересня 2006 року, будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_6 , належить на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2006 року (а.с.40-43).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був розірваний 10 січня 1979 року, що свідчить про те, що вона на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 не перебувала в зареєстрованому шлюбі з останнім, а тому відповідно до вимог статті 1261 ЦК України не має право на спадкування за законом на спадкове майно, яке належало померлому.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач після смерті батька – ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняв спадщину як спадкоємець першої черги, оскільки постійно проживав та був зареєстрованим разом з батьком, а тому прийняв спадщину фактично та вступив в управління спадковим майном.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно довідки КЖЕП Південне ЖЕК № 13, виданої замість ордеру ОСОБА_13 , разом з ним право на житлову площу в будинку АДРЕСА_7 має ОСОБА_1 , а також ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , які є родичами між собою та членами сім`ї наймача (а.с.109).

Згідно заявлених позовів, предметом спору є будинок АДРЕСА_7 , який на момент звернення до суду не був приватною власністю будь-яких осіб, оскільки відносини щодо цього об`єкта нерухомості регулюються нормами ЖК України.

Відповідно до статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем – житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності – відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем – громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення Книги шостої Спадкове право ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції установлено, що спадкодавець ОСОБА_4 за життя не мав права власності щодо квартири АДРЕСА_3 та сторонами по справі визнається, що приватизація ні самого будинку АДРЕСА_7 , ні квартир у ньому не проводилась, що беззаперечно вказує на те, що це майно не може входити до складу спадщини, оскільки не належало спадкодавцю за життя.

В матеріалах справи міститься довідка № 5160 про склад сім`ї, де ОСОБА_17 вказано саме «наймачем», що відповідає приписам ЖК України (а.с.7); виписка з рішення від 30.10.2008 року № 225 про зміну договору найму житлового приміщення на квартиру АДРЕСА_3 на ОСОБА_6 та зобов`язання укласти договори найму (а.с.8); рішення голови районної у місті ради про зміну умов договору найму житлового приміщення на квартиру АДРЕСА_3 на ОСОБА_3 , видане на підставі ЖК України та Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” (а.с.14,34).

Також, суд першої інстанції не звернув увагу, що у спірному будинку є квартира АДРЕСА_9 , які як об`єкти нерухомості підлягають приватизації.

Крім того, всупереч вимогам статті 51 ЦПК України суд першої інстанції не залучив до участі у справі в якості відповідачів ОСОБА_1 , а також ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_1 , які мають право на приватизацію квартири АДРЕСА_10 , оскільки внаслідок ухвалення рішення судом було змінено існуючий до цього об`єкт нерухомості – будинок з квартирами на домоволодіння, до якого включено частину цього будинку чим, в тому числі, порушено інтереси територіальної громади в особі Дніпровської міської ради.

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не залучив до участі осіб чиї права та охоронювані законом інтереси могли бути порушені при розгляді справи.

Крім того, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Норми ст. 392 ЦК України не застосовуються щодо вимог про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва (ч. 3 ст. 376 ЦК), оскільки особа не є власником, а лише заявляє вимогу про встановлення права власності на об`єкт самочинного будівництва.
При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід звертати увагу на зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства і застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини.
Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. 
За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.
При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. 
Статтею 1218  ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. 
Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.
Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.
Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. 
Практика розгляду спадкових справ без попереднього звернення спадкоємців у нотаріальну контору та відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії є помилковою.
Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку.
Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.
Однак, матеріали справи не містять доказів звернення сторін, як за первісним позовом, так і за зустрічним до нотаріальної контори з питання прийняття спадщини та отримання ними відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, що є підставою для звернення до суду з з питання захисту порушеного права. 
Тому, з урахуванням вищевикладеного, колегія вважає заявлені позовні вимоги передчасними.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог у повному обсязі.

На підставі статті 141 ЦПК України з  ОСОБА_3  на користь  ОСОБА_1  підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останньою за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 500,00 грн.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник ОСОБА_1 – адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».

У постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 (провадження № 61-13573св19) зазначено, що «інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу».

Апеляційним судом встановлено, що на підтвердження здійснених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання правової допомоги від 29 січня 2021 року з адвокатом Адвокатським об`єднанням “Круглий та партнери” (а.с.116) та додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 29 січня 2021 року (а.с.117).

Проте, адвокатом Круглим В.В. не надано суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, зокрема акт приймання правничої допомоги, перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність відстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2020 року – скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування – відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 500,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко