ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" травня 2021 р.           Справа№ 910/10050/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Тищенко О.В. 
          Станіка С.Р. 
 
секретар судового засідання         Макуха О.А.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали апеляційної скарги  Акціонерного товариства «Альфа-Банк»            
на рішення       Господарського суду міста Києва
від                                 20.10.2020 (повний текст рішення складено 30.10.2020)
у справі                 №910/10050/20 (суддя Картавцева Ю.В.)
за позовом         Акціонерного товариства «Альфа-Банк»                       
до                                   Товариства з обмеженою відповідальністю
                       «ТММ-Будкомплект»                                                                                              
про                               усунення перешкод в користуванні майном
В С Т А Н О В И В:
Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТММ-Будкомплекс»  (далі - ТОВ «ТММ-Будкомплекс») про зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування своїх вимог зазначило, відповідач без будь-якої правової підстави та без дозволу власника (позивача) безоплатно користується не належним йому нерухомим майном, що порушує права АТ «Альфа-Банк», як законного власника цього майна, відтак позивач просив суд зобов`язати відповідача звільнити майновий комплекс загальною площею 8526,3 кв. м за адресою м. Київ, вул. Жмеринська, будинок № 22.
Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що він є орендарем земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Жмеринська, 22 на підставі Договору оренди земельної ділянки, укладеного 21.11.2003 між ТОВ «ТММ-Будкомплект» та Київською міською радою, за умовами якого орендодавець на підставі рішення Київради від 27.03.2003 за № 333-1/493 передав, а орендар прийняв у довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку розміром 2,8504 га для експлуатації та обслуговування адміністративно-виробничих будівель та споруд в межах, які перенесено в натуру (на місцевість) і зазначено на плані, що є невід`ємною частиною вищезгаданого договору. За твердженнями відповідача, на вказаній земельній ділянці знаходяться склад піску, склад опалубки та бокс ремонтний, які не входять до спірного майнового комплексу та не є власністю позивача, а відповідач користується виключно своїм майном на орендованій земельній ділянці.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2020 у справі №910/10050/20 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із згаданим рішенням, АТ «Альфа-Банк»   оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Доводи апелянта зводяться до того, що відповідач після зміни  власника та на момент  подання позову  без будь-якої правової підстави та без дозволу власника (позивача) безоплатно користується не належним йому нерухомим майном, чим порушує права АТ «Альфа-Банк», як законного власника вказаного майна,  якого фактично позбавлено доступу до своєї власності, а також зазнає збитків. Апелянт неодноразово намагався  вирішити  питання звільнення майнового комплексу  шляхом перемовин з відповідачем, але такі  не дали позитивного результату, тому 12.05.2020 та 03.06.2020 відповідачу було направлено листи-вимоги про припинення неправомірного  користування чужим майном, на які також не отримано жодної відповіді. Апелянт акцентував увагу на тому, що  він, як власник майнового комплексу, не може користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд через незаконні дії відповідача. За твердженнями апелянта, набувши право власності  на спірне майно, він  став орендарем  земельної ділянки в силу закону, що в свою чергу свідчить про помилковість  висновків суду першої інстанції про наявність у відповідача законного права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться спірне майно. На переконання апелянта,  втративши право на майновий комплекс та право оренди земельної ділянки, на якій він знаходиться,  відповідач створив перешкоди позивачу в користуванні частинами майнового комплексу (під`їзду, проходу), неправомірно розмістивши  на цій земельній ділянці  склад піску, склад опалубки та  бокс ремонтний.
Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що для задоволення вимог власника  необхідно встановити факт  об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх  правомочностей, адже право власності, як абсолютне право,  має захищатись  при доведені самого факту порушення. Також  відповідач зазначав, що згідно п. 2.3.2 Іпотечного договору, підписаного в новій редакції від 28.05.2014, відповідач мав право  передавати нежитлові приміщення  майнового комплексу в оренду, в цьому пункті  також визначено перелік орендарів, з якими вже укладено договори, що свідчить про обізнаність позивача  про існування  орендарів ще з моменту укладення таких договорів оренди. На переконання відповідача, сам факт направлення йому листів не може свідчити про вчинення ним перешкод позивачу у користуванні спірним майном. Крім цього, відповідач звертав увагу,  що є орендарем земельної ділянки  площею 28  504 кв.м, в той час як майновий комплекс  складає 8  526,3 кв.м., що майже в три рази  менше ніж площа земельної ділянки, відтак відповідач  користується своєю земельною ділянкою та своїм майном, а також спорудами, які не належать позивачу.
В наданому апеляційному суду клопотанні  про долучення доказів до матеріалів справи, апелянт (позивач) зазначав, що 11.02.2021 його представниками здійснено виїзд для огляду майнового комплексу й перевірки стану  майна, виявлення осіб, які знаходяться, перебувають та/або орендують там приміщення. Проте доступу  до спірного майна не було, оскільки ворота було зачинено (заблоковано) працівниками охоронної фірми, які не допустили представників законного власника, як і представників інших підприємств/організацій. За твердженнями позивача для фіксації порушення було зроблено фото, викликано поліцію та подано заяву про вчинене кримінальне  правопорушення, а також складено акт про недопуск до майнового комплексу, які  разом з  копією протоколу  прийняття заяви, копією талону-повідомлення про прийняття та реєстрацію заяви та копією договору про надання послуг з охорони  майна  позивач просив долучити  до матеріалів справи,  визнавши  поважними причини їх неподання, адже такі докази не могли бути  подані раніше, оскільки не існували  та виникли в зв`язку з незаконною поведінкою відповідача.
Крім цього, позивачем (апелянтом) подано клопотання про  залучення до участі у справі співвідповідача - Фірму «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю, яке є  засновником  відповідача та яким укладеного договір про надання послуг охорони майна з ТОВ «Гладіус Сервіс», працівниками якого   було заблоковано  доступ до спірного майна.
За змістом наданих апеляційному суду  заперечень на клопотання про долучення доказів відповідач просив відмовити в задоволенні такого клопотання, зазначивши, що  договір між охоронною фірмою та Фірмою «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю не має відношення до предмету позову та не є предметом розгляду у даній справі, тим більше, що предметом цього договору  є охорона території, а не майнового комплексу. Заява про вчинення кримінального порушення, на переконання відповідача,  могла бути подана позивачем  в будь-який момент, її подання  чи неподання залежало виключно від рішення позивача. Звертаючись з даним позовом до суду, банк ні до його подання, ні під час розгляду  справи місцевим судом  не вважав за необхідне подати таку заяву в поліцію, що підтверджує необґрунтованість позовних вимог. З приводу таблички  «ТММ-Будкомплект»  на посту охорони на долучених позивачем фото відповідач стверджував, що лише табличка не  може  підтверджувати наявності перешкод в користуванні майном. Відповідач звертав увагу, що він являється користувачем земельної ділянки, на якій розташовано  об`єкти, які не є власністю позивача, а тому розміщення такої таблички на посту охорони не порушує жодних прав  позивача.
В судове засідання апеляційної інстанції 18.05.2021 з`явились представники сторін, представник  позивача (апелянта) в судових дебатах підтримав свою апеляційну скаргу, просив задовольнити за наведених в ній  підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити  в повному обсязі.
Представник відповідача в судових дебатах в даному судовому засіданні заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Крім цього, представник  відповідача зазначив, що  позивач вже продав спірне майно,  що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення як позову, так й апеляційної скарги. На підтвердження згаданого надав витяг з Державного реєстру  речових прав на нерухоме майно.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи,  відповідно до свідоцтва про право власності від 27.11.2018, зареєстрованого в реєстрі за № 1408 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 49 Закону України «Про іпотеку», на підставі Акта № 55614508 державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого Заступником директора Департаменту - начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 27 листопада 2018, посвідчено, що Акціонерному товариству «Укрсоцбанк» належить на праві власності майно, яке складається з майнового комплексу загальною площею 8526,3 кв. м. вартістю 25 080 666,67 грн. за адресою: місто Київ, вул. Жмеринська, будинок 22.
27.11.2018 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. внесено запис про реєстрацію права власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на згаданий майновий комплекс.
Як вбачається з тексту передавального Акта від 11.10.2019 внаслідок реорганізації шляхом приєднання Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього передавального Акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме, з 15 жовтня 2019 року.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 03.12.2019 до реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи АТ «Укрсоцбанк», єдиним правонаступником якого зазначено АТ «Альфа-Банк».
Звертаючись з даним позовом до суду,  позивач зазначив, що  відповідач (попередній власник спірного майна) без будь-якої правової підстави користується належним позивачу майновим комплексом загальною площею 8526,3 кв. м., що фактично позбавляє позивача можливого доступу до своєї власності та завдає йому збитків, відтак просив зобов`язати відповідача звільнити майновий комплекс загальною площею 8526,3 кв. м за адресою м. Київ, вул. Жмеринська, будинок № 22.
За змістом ч. 3  ст. 41 Конституції України  ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 9 Конституції України,  ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України»     та     ст. 4 ГПК України   господарські суди в процесі здійснення правосуддя мають керуватися за відповідними правилами нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.
За приписами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.
Водночас, положеннями    ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»   встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Кожна фізична та юридична особа згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод має право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.
Кожна особа  в силу приписів ст. 16 ЦК України має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2   ст. 16 ЦК України).
За змістом ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Положеннями ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України).
Право власності на підставі ст. 321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до  ст. 328 ЦК України   право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (п. 3 ч. 2  ст. 331 ЦК України).
Позивач обґрунтовує порушення своїх прав незаконним користуванням відповідачем майном, яке належить позивачу, що в силу приписів ст. 317 ЦК України є одним з елементів змісту права власності.
Положеннями ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Позов власника майна про усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпоряджання своїм майном за своєю правовою природою є негаторним позовом (про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння).
Негаторний позов подається у випадках,       коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме, у разі протиправного вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.
Отже, предмет негаторного позову становить       вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.
При цьому,  для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
За приписами ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін, свобода у наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства також визначено (ч. 3 ст. 2 ГПК України) принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита в ст. 13 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Кожна сторона на підставі ч. 1 ст. 74 ГПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до  ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За твердженнями позивача (апелянта), ним неодноразово надсилалися ТОВ «ТММ-Будкомплекс» листи з вимогою звільнити займані приміщення по вул. Жмеринська, 22, м. Київ та проханням повідомити про осіб, які орендують приміщення за вказаною адресою, зокрема, листи вих. № 40937 від 12.05.2020, вих. № 46906 від 03.06.2020, докази направлення яких наявні в матеріалах справи.
При цьому, позивачем  не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що згадане приміщення зайняте безпосередньо ТОВ «ТММ-Будкомплект», як і доказів існування перешкод у здійсненні позивачем своїх правомочностей як власника спірного приміщення та доказів, що такі перешкоди створюються саме ТОВ «ТММ-Будкомплект».
Разом з цим, з приводу наданих позивачем (апелянтом) суду апеляційної інстанції копій заяви про вчинення кримінального правопорушення,  протоколу  прийняття заяви, талону-повідомлення про прийняття та реєстрацію заяви, договору про надання послуг з охорони  майна,  оригіналу  акту про не допуск  та фотоматеріалів слід зазначити, що в силу принципів диспозитивності та змагальності господарського судочинства, сутність яких наведено в ст.ст. 13, 14, 74 ГПК України, збирання доказів у справі не є обов`язком суду. Навпаки, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування у господарському процесі покладений виключно на сторони спору, кожна з яких несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Положеннями ст. 80 цього Кодексу  чітко врегульовано порядок та строки подання доказів учасниками справи, зокрема, відповідно до ч. 2 цієї статті  позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. 
За змістом ч. 4  згаданої статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. 
Відповідно до ч. 5 цієї статті у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. 
З огляду на наведене, всі докази, які підтверджують заявлені вимоги мають бути подані позивачем одночасно з такою заявою, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована. 
За приписами ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Таким чином, системний аналіз положень ст.ст. 80, 269 ГПК України свідчить про те, що докази, якими позивач обґрунтував вимоги  позовної заяви повинні існувати на момент звернення до суду з відповідною заявою, і саме на позивача покладено обов`язок подання таких доказів одночасно із цією заявою. 
Відсутність доказів як на момент подання позову, а тим більше на момент ухвалення судом оскаржуваного рішення, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів в порядку ст.269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. 
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/10002/19.
Таким чином, оскільки вищезгадані докази, подані позивачем до апеляційного суду, не були надані ним суду першої інстанції і місцевий суд  не давав їм правової оцінки,  тим більше, зазначені докази не існували на момент розгляду справи судом першої інстанції та на момент ухвалення оскаржуваного рішення (20.10.2020), адже датовані пізніше цієї дати, апеляційний суд не приймає їх до уваги.
За аналогічних підстав апеляційний суд не приймає в якості додаткових доказів наданий відповідачем в судовому засіданні 18.05.2021 витяг з Державного реєстру  речових прав на нерухоме майно.
Разом з цим, судом враховано, що 21.11.2003 між ТОВ «ТММ-Будкомплект» та Київською міською радою  було  укладено Договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець на підставі рішення Київради від 27.03.2003 за № 333-1/493 передав, а орендар - прийняв у довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку розміром 2,8504 га для експлуатації та обслуговування адміністративно-виробничих будівель та споруд у межах, які перенесені в натуру (на місцевість) і зазначені на плані, що є невід`ємною частиною цього договору.
Враховуючи загальну площу спірного майнового комплексу, яка становить 8 526,3 кв. м, відповідач маючи законне право користування земельною ділянкою площею 28 504 кв. м за адресою: м. Київ, вул. Жмеринська, 22 на підставі Договору оренди може розміщувати належне йому майно (в тому числі й рухоме майно) в межах цієї ділянки без створення перешкод в реалізації права позивача на користування спірним нерухомим майном.
Проте матеріали справи не містять жодних доказів припинення права користування земельною ділянкою у визначеній Договором оренди площі, а тому в силу приписів законодавства право орендаря земельної ділянки захищається нарівні з захистом прав власників нерухомого майно. Для належної реалізації права на користування нерухомим майном, розміщеним в межах орендованої земельної ділянки, позивач не позбавлений права звертатися до відповідача з вимогами про встановлення сервітуту на таку земельну ділянку.
З приводу доводів позивача (апелянта) про наявність договорів оренди спірного майна, укладених відповідачем з третіми особами, слід зазначити, що за змістом ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до ст. 761 ЦК України  право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем  може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.
Таким чином, приписи зазначеної статті допускають випадки, коли наймодавцем може бути не власник майна, а інша особа. Така особа має бути уповноважена на укладення договорів найму. Відповідні повноваження не власнику можуть бути надані а) законом, б) самим власником.
Якщо повноваження здавати майно в найм не випливає із закону, наймодавець повинен мати спеціальне уповноваження власника здавати його майно в оренду. Такі повноваження особи, яка не є власником речі, здавати її в найм можуть бути закріплені, наприклад, договором управління майном або договором простого товариства. Як приклад таких відносин можна визначити й договір піднайму (суборенди). При цьому в вищезазначених договорах мова повинна йти про повноваження не власника здавати майно в оренду від власного імені, а не від імені власника речі, як це можливо, наприклад, у відносинах представництва.
Зміст правочину (ч.ч.1-5 ст. 203 ЦК України) не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Тобто, у випадку відсутності у відповідача правових підстав для укладання спірних договорів оренди, на чому наполягав позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, належним способом захисту прав позивача є визнання таких правочинів недійсними, оскільки, спосіб захисту, обраний позивачем у даному випадку (усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання відповідача звільнити майновий комплекс) не зумовлює припинення існування договірних відносин оренди та припинення законного права третіх осіб перебувати в спірному приміщенні на підставі договорів, які не визнано недійсними у встановленому законом порядку.
З огляду на наведене, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача звільнити майновий комплекс загальною площею 8526,3 кв. м за адресою м. Київ, вул. Жмеринська, будинок № 22, адже позивачем не доведено  факту порушення відповідачем його майнових прав, за захистом яких позивач звернувся до суду із даним позовом.
Доводи апелянта з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм  матеріального  права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків місцевого суду обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття   Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006  та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
За рішенням від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи апелянта за текстом його апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк»  залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2020 у справі №910/10050/20 - без змін.
Матеріали справи № 910/10050/20 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.  288-289  ГПК України.

                                                                 Повний текст постанови складено 24.05.2021

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                О.В. Тищенко

                                                                                С.Р. Станік