ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

09 червня 2021 року      
м. Харків

Справа № 643/9647/14-ц      
Провадження № 22-ц/818/3031/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Пилипчук Н.П. ,
суддів: Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання : Плахотнікової І.О.,

Учасники справи:
позивач: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідач:  ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 липня 2015 року, ухвалене суддею Задорожною А.М., -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позову зазначає, що 03 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №11307730000, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 77900 доларів США строком до 03 березня 2038 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,4% річних. Свої зобов`язання за договором банк виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти. У зв`язку з невиконанням прийнятих на себе зобов`язань за договором, за відповідачем станом на 29 квітня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 81286,11 доларів США, з яких: 66214,34 доларів США – заборгованість за кредитом; 13532,84 доларів США – заборгованість за процентами; 361,05 доларів США – пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом з 29 квітня 2013 року по 29 квітня 2014 року; 1177,88 доларів США – пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами з 29 квітня 2013 року по 29 квітня 2014 року, яку Банк просить стягнути.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 липня 2015 року позов ПАТ «УкрСиббанк» - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму заборгованості за кредитним договором №11307730000 від 03 березня 2008 року у розмірі 81 286,11 доларів США та судовий збір у розмірі 3 654грн. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_2 , просить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що наданий Банком розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, оскільки він погасив суму кредиту в розмірі 34 238,35 доларів США.
Крім того вказує, що він не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перебував у договірних відносинах з позивачем, але взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, чим грубо порушив умови укладеного з позивачем договору, в результаті чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 03 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №11307730000, згідно умов якого останній отримав кредит в розмірі 77900 доларів США зі сплатою відсотків 12,4% річних за користування кредитом строком до 03 березня 2038 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті)

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

У ст.611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а за правилами ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно наданого Банком розрахунку станом на 29 квітня 2014 року за відповідачем утворилась заборгованість в розмірі 81286,11 доларів США, яка складається з: 66214,34 доларів США – заборгованість за кредитом; 13532,84 доларів США – заборгованість за процентами; 361,05 доларів США – пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом з 29 квітня 2013 року по 29 квітня 2014 року; 1177,88 доларів США – пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами з 29 квітня 2013 року по 29 квітня 2014 року.

Між тим, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог Банку, посилаючись на те, що наданий Банком розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, оскільки він погасив суму кредиту в розмірі 34 238,35 доларів США, відповідно всі наступні розрахунки є хибними та такими, що не можуть бути використані судом як належний доказ.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

В якості доказів на підтвердження своїх заперечень відповідачем були наді суду копії квитанції про погашення кредит (т.І, а.с.7-41).

Із змісту розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що здійснені відповідачем оплати за наданими останнім квитанціями, були враховані Банком при здійсненні розрахунку заборгованості.

Згідно з Переліком типових документів, затвердженим наказом Мін`юсту від 12 квітня 2012 року № 578/5 (далі – Перелік № 578/5), до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. 

Згідно із бухгалтерським обліком, якість кредиторської заборгованості характеризується показниками, що відбивають своєчасність здійснення розрахунків по зобов`язанням. Приклад цього дає показник частки простроченої кредиторської заборгованості в загальному обсязі. Дані для розрахунку таких показників (саме розрахунку заборгованості) приводяться в розділі «Дебіторська і кредиторська заборгованість» Додатка до бухгалтерського балансу (форма № 5), який складається на підставі первинної бухгалтерської документації в розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». При цьому, у вказаному розділі наводяться дані про рух відповідних показників кредиторської заборгованості. 

Аналіз кредиторської заборгованості проводиться на підставі використання фінансової звітності, бухгалтерського балансу і форми № 5. Для того, щоб співвіднести динаміку величини кредиторської заборгованості зі змінами маштабів діяльності установи, при складанні розрахунку заборгованості, використовуються ряд коефіцієнтів оборотності кредиторської заборгованості, як показники фінансових результатів.

Таким чином, розрахунок заборгованості, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є похідним від первинної бухгалтерської документації та містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Із розрахунку позивача, крім іншого вбачається порядок нарахування заборгованості, дати та суми внесення оплати, зрозумілі суми надходження та їх віднесення на погашення складових заборгованості. Зазначений розрахунок не спростований відповідачем.

Оскільки доводи відповідача щодо невідповідності дійсності наданого Банком розрахунку не знайшли свого підтвердження, належних та допустимих доказів на його спростування, в тому числі контррозрахунку, відповідачем не надано, колегія суддів не вбачає підстав для відмови в задоволенні позовних вимог Банку щодо стягнення з відповідача вищевказаної заборгованості за кредитним договором.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач у своїй заяві (т.І, а.с.44) погоджувався з фактом прострочення платежів, та зазначив, що має намір сплатити суму заборгованості у відповідності з реальними правовідносинами, що свідчить про визнання ним наявної перед Банком заборгованості.

Посилання відповідача на те, що судом першої інстанції він не повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи – є безпідставними, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції неодноразово на адресу відповідача, яка зазначена в позовній заяві та кредитному договорі, направлялися судові повістки з викликом останнього в судові засідання.

Так, на а.с.41 т.І міститься зворотне поштове повідомлення про вручення судової повістки відповідачу. 

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем звертався до суду першої інстанції із заявами про оголошення перерви, відкладення розгляду справи та надання строку для врегулювання спору (т.І, а.с.44, 48, 51, 61, 66, 69).

Крім того, він особисто, а також його представник розписувалися в явочних листах (т.І, а.с.47, 54, 68, 72).

Отже, суд першої інстанції добросовісно виконав свій процесуальний обов`язок щодо направлення поштової кореспонденції, в тому числі судових повісток, на відмову суду адреса відповідача.

Відповідач та його представник належним чином повідомлялися судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, останні особисто з`являлися до суду, про що свідчать матеріали справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суттєвими не являються, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , – залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 липня 2015 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                                                Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                       О.Ю. Тичкова

                                                                                                                С.С. Кругова