ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/3097/21                                        Головуючий суддя І інстанції Семенова Я. Ю.
Провадження № 22-ц/818/3408/21                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2021 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.,
суддів колегії                                        Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 березня 2021 року, постановлену у складі судді Семенової Я.Ю., по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – державний нотаріус П`ятої Харківської міської нотаріальної контори Степанець Олена Борисівна, про встановлення факту постійного проживання, 

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 березня 2021 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – державний нотаріус П`ятої Харківської міської нотаріальної контори Степанець О.Б., про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на день відкриття спадщини.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як таку, що належним чином не обґрунтовану, оскільки судом не зазначено жодного посилання на докази, на підставі яких суд вважав встановленим спір про право, та – направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування скарги також вказано, що у додатках до заяви ОСОБА_1 були надані докази на підтвердження родинних відносини між заявником та померлими особами, заповіти, що підтверджують волевиявлення померлих осіб, письмові пояснення свідків, які внаслідок похилого віку не можуть самостійно прибути до суду та заявлено клопотання про допит інших свідків у судовому засіданні, надані постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Судом не зазначено хто саме є відповідачем, з ким начебто виник спір про право, про існування якого він зазначає в своїй ухвалі. 
Зазначив, що районний суд не врахував правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 336/709/18-ц, провадження № 61-39374св18, викладену у постанові від 07.11.2018, обставини якої є тотожними, про те, що у даному випадку заява має розглядатися в порядку окремого провадження.
Учасники справи не скористались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
На адресу Харківського апеляційного суду 12.05.2021 від завідувача П`ятої Харківської міської нотаріальної контори Зімніцької В.П. надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Дугіної Д.О., за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Нормою п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції визначено порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
У статті 263 ЦПК України зазначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, із посиланням на Постанову Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вказав, що як убачається зі змісту заяви, ОСОБА_1 просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю з метою прийняття спадщини.
Суд вважав, що така заява може бути вирішене лише у позовному порядку, оскільки у будь-якому випадку це питання стосується спору про право.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У статті 16 ЦК України визначені наступні матеріально-правові способи захисту цивільних прав та інтересів судом:
1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно зі статтею 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У частині четвертій статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, – залишає заяву без розгляду.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з лютого 2008 року на час відкриття спадщини, яке сталося 18.03.2020 за адресою: АДРЕСА_1 . Також просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з лютого 2008 року на час відкриття спадщини, яке сталося 05.05.2018 за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 зазначив, що з лютого 2008 року він постійно проживає в квартирі АДРЕСА_2 , однак внаслідок відсутності доказів його постійного проживання за вказаною адресою, нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його тітки та її чоловіка, які у свою чергу, склали на його ім`я заповіти.
Таким чином, за змістом ст. 293 ЦПК України у даному випадку в окремому провадженні заявник захищає цивільний інтерес на оформлення у позасудовому порядку права власності на спадщину. 
Судом не встановлено, що у даному випадку спадщина належать іншим спадкоємцям, або що спадщина визнана безхазяйним майном у порядку глави 8 Розділу IV ЦПК України, і що між ними та заявником виник спір щодо цієї спадщини. Крім того, судом не встановлено, що після отримання рішення суду про встановлення юридичного факту заявник для набуття права власності на спадщину має знову звертатися до суду, що може бути ознакою наявності спору про право.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Проте, відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 з підстав того, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, суд першої інстанції зазначеного до уваги не взяв, тому висновок суду є помилковим.
Крім того, районний суд не зазначив, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який би оспорював право ОСОБА_1 на прийняття спадщини.
Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, що були викладені у постанові від 07.11.2018 у справі № 336/709/18-ц, яку суд апеляційної інстанції застосовує у даній справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
З огляду на те, що суд порушив наведені норми процесуального законодавства, що призвело до постановлення помилкової ухвали, колегія суддів на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, скасовує ухвалу суду першої інстанції та направляє справу до того ж суду для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 259, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити.
Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 05 березня 2021 року – скасувати.
Справу за заявою  ОСОБА_1  направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 14 травня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        А.В. Котелевець.

                                                                       О.М. Хорошевський.