ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2021 року	Львів	Справа № 460/5652/20 пров. № А/857/312/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Затолочного В.С., Кушнерика М.П.
з участю секретаря судового засідання     Юник А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , військової частини НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року (суддя першої інстанції Комшелюк Т.О., м. Рівне)
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення повного розрахунку при звільненні з військової служби; стягнення з військової частини НОМЕР_1  середнього заробітку  (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період 28 грудня 2018 року по 30 січня 2020 року включно в розмірі 153738,30грн  за КВЕД 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців». 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.12.2018 у відповідності до наказу № 629-ос начальника 6 Прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України позивач звільнений у запас. Наказом начальника 6 Прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 28.12.2018 № 631-ос, позивач був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. На виконання вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовою частиною НОМЕР_1 з позивачем було проведено розрахунок по грошовому забезпеченню. Проте, в день виключення зі списків особового складу частини такий розрахунок проведено було не у повному обсязі, а саме – не виплачено грошову компенсацію за невикористану у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учаснику бойових дій. У зв`язку з невиплатою компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та з метою захисту свого порушеного права, ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до суду. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року по справі № 460/1440/19 позов було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.12.2018 і зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.12.2018. Рішення суду вступило в законну силу 27 грудня 2019 року. На виконання рішення суду, 30 січня 2020 року військовою частиною НОМЕР_1 шляхом зарахування на картковий рахунок була виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, в сумі 18667,25 гривень. 3 огляду на це позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 28.12.2019 по 30.01.2020. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби. Стягнуто на користь позивача з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 грудня 2018 року по 30 січня 2020 року в розмірі 22048,61 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Із таким судовим рішенням не погодився позивач та відповідач та подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, просять скасувати рішення суду. 
Обґрунтовуючи незгоду, позивач зазначив, що суд безпідставно зменшив розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зауважив, що КЗпП України не містить такої категорії як співрозмірність нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку. Частиною 1 статті 117 КЗпП України встановлено, що такий за відсутності спору виплачується в повному розмірі. Просить скасувати рішення в частині відмови в позові і задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Відповідач, обґрунтовуючи незгоду зазначив, що т. 117 КЗпП України не поширюється на правовідносини, що виникають у випадку наявності судового рішення про присудження виплати заробітної плати, право на отримання якої було спірним. Крім того, позивач є військовослужбовцем і на нього не поширюються норми законодавства про працю. Також апелянт зауважив, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги факт пропуску позивачем місячного строку звернення до суду. Просив скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог й постановити нове – про відмову в позові.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому, зокрема зауважив, що ним строк звернення до суду не порушено, оскільки ст.233 КЗпП України встановлено тримісячний строк для звернення до суду з такими позовами. Граничним строком звернення до суду є 30 квітня 2020 року. При цьому 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України №211 з 12 березня 2020 року запровадив на усій території України карантин і строки продовжено до 31 липня 2020 року. Оскільки позивач звернувся 30 червня 2020 року під час дії карантинних обмежень строк пропущено не було. 
Сторони у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи. Так, позивач отримав телефонограму за вказаним ним номером телефону 28 квітня 2021 року о 8 годині 50 хвилин (а.с.194). Відповідач отримав судову повістку електронною поштою 28 квітня 2021 року о 13 годині 50 хвилин (а.с.197). 
Також відповідач надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності представника.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подані скарги підлягають частковому задоволенню з наступних мотивів.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у відповідності до наказу начальника Луцького прикордонного загону від 28.12.2018 року № 629-ос «По особовому складу», припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за підпунктом «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в запас прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби II категорії 3 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » II категорії (тип Б), без права носіння військової форми одягу. Згідно наказу начальника Луцького прикордонного загону від 28.12.2018 року № 631-ос «По особовому складу» прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 у справі № 460/1440/19, яке набрало законної сили27 грудня 2019 року, задоволено позов ОСОБА_1 та визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.12.2018 і зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку за період з 2015 року по 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.12.2018.
Як слідує із матеріалів справи, заборгованість з грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі № 460/1440/19 у розмірі 18677,34 грн в повному обсязі була зарахована позивачу на картковий рахунок 30.01.2020.
30.07.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Вирішуючи даний спір, суд враховує наступне.
Частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм видно, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Разом з тим, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17.
Суд першої інстанції правильно врахував наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу виплати належних працівникові сум при звільненні, оскільки як встановлено у справі № 460/1440/19, позивачу не нарахована та не виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.12.2018.
Отже, є підстави для застосування принципу співмірності. 
Судом встановлено, що на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25.11.2019 по справі № 460/1440/19 військовою частиною НОМЕР_1 позивачу 30.01.2020 було виплачено компенсацію додаткової відпустки учаснику бойових дій у розмірі 18667,34грн. Зазначена обставина підтверджується випискою з банківського рахунку позивача.
Таким чином, відповідач за наявності на день звільнення спору про розміри належних звільненому працівникові сум, провів фактичний розрахунок з позивачем щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП 30.01.2020.
Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій на підставі статті 117 КЗпП України.
Щодо розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Крім того, у постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 25.08.2020 № 527, для розрахунку середньомісячного та середньоденного забезпечення позивача, за 2 останні місця перед звільненням, позивачу було нараховане грошове забезпечення в розмірі 20767,30грн: за жовтень 2018 9844,65грн та за листопад 2018 – 10922,65грн, а відтак середньомісячне грошове утримання становить 10383,65грн, середньоденна заробітна плата, з урахуванням кількості календарних днів за останні два місяці, що передують звільненню, становить 340,45 грн (9844,65грн + 10922,65грн): 61).
Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 30.01.2020 у сумі 18667,34 грн, а тому за період із 28.12.2018 по день фактичного розрахунку 30.01.2020 (398 календарний день), середній заробіток становить 135499,1 грн відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
У порівнянні із визначеною сумою несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2018 роки (18667,34 грн), вищевказані розрахункові суми не можна вважати співмірними, оскільки такі суттєво перевищують суму такої компенсації.
За обставин цієї справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат складав 174165, 52 грн 
Розмір невиплаченої грошової компенсації  склав 18951.61 грн (що була предметом стягнення у цій справі і щодо якої спір про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку), що становить 10.88 % від загальної суми, що підлягала виплаті.
Виходячи з принципу пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 14742,29 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (10.88 % від 135499,1 грн).
Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Отже, апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції в повній мірі та не може залишити його в силі.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення Рівненського окружного адміністративного суду та постановлення нового – про часткове задоволення позовних вимог й стягнення з відповідача на його користь 14742,29 грн.
Щодо строку звернення до суду, то позивач заявив про поважність причин його пропуску та 6 травня 2021 року подав клопотання про його поновлення . 
Апеляційний суд зазначає, що встановлений частиною 5 статті 122 КАС України місячний строк звернення до суду розпочався 31 січня 2020 року і закінчився 2 березня 2020 року. 
Позивач подав до суду позов 3 серпня 2020 року. 
Разом з тим, апеляційний суд бере до уваги , що 11 березня 2020 року була прийнята Постанова Кабінету Міністрів України №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», якою було встановлено певні обмеження і зупинено перебіг процесуальних строків. 
Отже, позивач звернувся до суду із незначним пропуском встановленого законом місячного строку, який враховуючи також неоднозначність судової практики щодо застосування норм права у справах цієї категорії підлягає поновленню, як такий, що пропущений з поважних причин. 
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 4 грудня 2020 року та постановлення нового – про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 й стягнення з відповідача на його користь 14742, 29 грн.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи ), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 322. 325, 328 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги ОСОБА_1 , військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову.
Визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду. Поновити строк звернення до суду. 
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 14742 (чотирнадцять тисяч сімсот сорок дві) грн. 29 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 07.05.2021.