ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/9564/20	

          Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
          головуючого - судді  Лукманової О.М. (доповідач),
          суддів:  Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,     
розглянувши у порядку письмового провадження у приміщені суду в м. Дніпро апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року (суддя Прасов О.О., м. Запоріжжя, повний текст рішення складено 15.02.2021 року) у справі № 280/9564/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:
18.12.2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту – відповідач), в якому просив визнати протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні з 21.08.2017 року по день фактичної виплати, а саме по 22.10.2020 року; стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки при звільненні з 21.08.2017 року по 22.10.2020 року включно у розмірі 290711,97 грн. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08.02.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні з 22.08.2017 по день фактичної виплати, а саме по 22.10.2020; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні з 22.08.2017 по 22.10.2020 включно у розмірі 290715 грн. 20 коп.
З рішенням суду першої інстанції не погодилась Військова частина НОМЕР_1 та подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апелянт вказував, норми Кодексу законів про працю України до осіб, що проходять військову службу не застосовуються, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу Збройних сил України (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації і невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не повинні врегульовуватись КЗпПУ а положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. На відміну від Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», норми КЗпП України не регулюють питання проходження військової служби, норми оплати праці та порядок вирішення спорів щодо оплати праці не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. Апелянт вказував, що військовослужбовці, у тому числі ОСОБА_1 не перебувають в трудових відносинах з військовою частиною та не укладають трудовий договір, відносини військовослужбовця є відносинами з державою у зв`язку з виконанням ним конституційного обов`язку. Апелянт вказував, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України передбачена за період в якому встановлено заборгованість із заробітної плати, після прийняття судового рішення, зобов`язання колишній роботодавців змінюються на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача та більше не застосовується зобов`язання виплатити заборгованість із заробітної плати чи компенсацію. Апелянт вказував, що положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як не виплата спірного середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні. Апелянт вказував, що наказом командира ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини 21.08.2017 року, позивач не скористався своїм правом на заявлення спору щодо виплати йому належним сум при звільненні, адже військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Апелянт вказував, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗПП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати, відсутнє паво на отримання компенсації за затримку виплати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, з наступних підстав.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Зважаючи на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними працівникові при звільненні сум»  необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).  Суд першої інстанції вказував, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. Суд першої інстанції вказував, що відповідач не здійснив виплату позивачу при звільненні індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2014 року по 21.08.2017 року, а зробив це лише 22.10.2020 року за рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.06.2020 року у справі №280/3574/20, тому наявні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною другою статті 117 КЗпП України. Станом на дату виключення із списків особового складу частини 21.08.2017 року відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум завершена лише 22.10.2020 року, тобто поза межами строку, встановленого  статтею 116 КЗпП України. Період з 23.02.2019 року по 29.07.2020 року включно є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні. Остаточний розрахунок з позивачем, у зв`язку із звільненням, проведено виплатою заборгованості з індексації грошового забезпечення 22.10.2020, тому із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідно до довідки про нараховані суми грошового забезпечення позивачу від 04.12.2020 року №2736 середньомісячний розмір грошового забезпечення складає 7650,40 грн. (15300,80 грн. = 7650,40 грн. (грошове забезпечення за червень 2017 року) + 7650,40 грн. (грошове забезпечення за липень 2017 року); 7650,40 грн. = 15300,80 грн. : 2 (місяці)), а середньоденний розмір грошового забезпечення складає 250,83 грн. (250,83 грн. = 15300,80 : 61 день (2 місяці – червень та липень 2017 року)). Час затримки розрахунку при звільненні з позивачем становить з 22.08.2017 року по 22.10.2020 року, сума середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 290715,20 грн. (290715,20 грн. = 7650,40 грн. х 38 місяців). 
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , яке видане 30.04.2015 року.
Встановлено, що наказом командира Військової частини     НОМЕР_1 № 53 від 21.08.2017 року ОСОБА_1 з військової служби у відставку, з 21.08.2017 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.06.2020 року у справі №280/3574/20 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України  щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1   за період з 01.01.2014 по 21.08.2017; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 по 21.08.2017. Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2020 року повернуто апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26.06.2020 року у справі №280/3574/20. Тобто рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26.06.2020 року набрало законної сили 22.10.2020 року.
Встановлено, що ухвала Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2020 року, якою повернуто апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 26.06.2020 року у справі №280/3574/20, надіслана сторонам 26.10.2020 року, оприлюднена у Єдиному реєстрі судових рішень 27.10.2020 року. 
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду виконано Військовою частиною НОМЕР_1 – 22.10.2020 року, перераховано на картковий рахунок індексацію грошового забезпечення за період згідно рішення суду, що підтверджується платіжним дорученням № 3049 від 19.10.2020 року та випискою по картковому рахунку.
Позивач погоджується, що Військовою частиною     НОМЕР_1 виконано рішення суду добровільно, після набрання рішенням законної сили та сплачено йому індексації грошового забезпечення за період військової служби. Проте, позивач вважає, що разом з виплатою індексації має  бути сплачена компенсація за час затримки виплати заробітної плати.
Встановлено, що 05.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з заявою про нарахування йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Листом від 02.12.2020 року № 6666 Військова частина НОМЕР_1 повідомила про безпідставність вимог про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку. 
Згідно ч. 2, 3    ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»   до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця та підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 2, ст. 4, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Порядок проведення індексації грошових доходів населення  визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1-1, п. 4, п. 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 Підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії. У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Відповідальність роботодавця за несвоєчасний розрахунок з військовослужбовцем Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, чи іншим нормативним документом профільного напрямку, не передбачено, отже, відповідальність за порушення термінів розрахунку з звільненим військовослужбовцем та виплата середнього заробітку за час порушення термінів розрахунку повинна регулюватись загальними законодавчими нормами. 
Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що встановлює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них мають застосуватися положення Кодексу законів про працю України.
Отже, при вирішенні питання про виплату компенсації за час затримки розрахунку, слід керуватись загальними нормами Кодексу законів про працю України.
Згідно ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в  статті 116  цього Кодексу.
Відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Отже, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Нормою статті 117 вищевказаного Кодексу передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, установи, органу. Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти  усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення  згідно з умовами трудового договору і  відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством  для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
Для виплати роботодавцем, у даному випадку Військовою частиною, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме, затримки виплати індексації грошового забезпечення, на час звільнення ОСОБА_1 зі служби повинен був існувати спір щодо суми розрахунку або виплати/невиплати зобов`язання. Тобто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні може бути виплачений  у разі коли при розрахунку існував спір про належність виплати грошової компенсації. 
ОСОБА_1 звільнено з військової служби 21.08.2017 року, з ним проведено остаточний розрахунок. З позовом про зобов`язання виплатити йому недоплачену суму індексації за період служби з 01.01.2014 року по 21.08.2017 року, звернувся 28.05.2020 року.  Встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду    від 26.06.2020 року у справі № 280/3574/20 було зобов`язано    Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2014 року по 21.08.2017 року, рішення набрало законної сили 13.10.2020 року, рішення виконано 22.10.2020 року. Тобто, спірною сума стала з моменту звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про виплату недоплаченої індексації грошового забезпечення, сума стягнення була спірною до 13.10.2020 року.
Обов`язок виплатити неотриману індексацію грошового забезпечення, виник з моменту прийняття Запорізьким окружним адміністративним судом рішення у справі № 280/3574/20 від 26.06.2020 року, яке набрало законної сили 13.10.2020 року.
Встановлено, що Військова частина НОМЕР_1 добровільно виплатила ОСОБА_1 належну суму індексації 22.10.2020 року, тобто вина відповідача в несвоєчасній виплаті індексації відсутня, одразу після набрання судовим рішенням законної сили, тобто на момент коли сума виплати перестала бути спірною, відповідач вчинив дії по її виплаті. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що при визначені суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні варто враховувати деякі чинники, зокрема, наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем;  прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум  у строки, визначені  статтею 116 Кодексу. Необхідно брати до уваги відсутність вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні, спір про розмір таких сум затримки був відсутній.
Суд апеляційної інстанції при вирішені спору керуються правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17. Велика Палата Верховного Суду вказувала, що якщо компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України,  враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,  співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, суд апеляційної інстанції зазначає, що сума індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 перестала бути спірною та стала недоплаченою сумою розрахунку при звільненні 13.10.2020 року, з набранням законної сили рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року. Військова частина як боржник та особа, яка повинна понести відповідальність за несвоєчасний розрахунок, здійснила виплату 22.10.2020 року, одразу після того, як сума перестала бути спірною, тобто, відсутня вина у затримці виплати. Отже, не слід казати про відповідальність роботодавця у межах статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Суд апеляційної інстанції при вирішенні спору керується правовою позицією Верховного Суду викладеною у постановах від 31.03.2020 року у справі №540/1244/19, від 04.09.2020 року у справі № 260/348/19, від 15.10.2020 року у справі № 520/80/20. 
Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
При відмові у задоволенні позовних вимог, здійснені позивачем судові витрати, зокрема, витрати на сплату судового збору, не повертаються. 
Не передбачено повернення судових витрат здійснених суб`єктом владних повноважень, крім пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції слід скасувати, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, слід прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити.
          Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 лютого 2021 року у справі № 280/9564/20 – скасувати.
          Прийняти нове рішення.
          У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – відмовити. 
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у порядку ст.ст. 328 – 329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова