Справа № 461/4525/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р. 
Провадження № 22-ц/811/2588/18                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.,
секретар: Савчук Г.В.,

за участі в судовому засіданні представника відповідачки ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 – ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Пащука Артема Ігоровича в інтересах ОСОБА_1  та ОСОБА_3  на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Юрківа О.Р. від 05 жовтня 2018 рокуу справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и л а :
       рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 жовтня 2018 року позов задоволено повністю. 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 8139,37 доларів США заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 3193,43 грн. судового збору.
Дане рішення оскаржили Пащук А.І. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати повністю рішення і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю. 
Вважає рішення незаконним та необґрунтованим і таким, що винесене із порушенням процесуального та матеріального права. Вказує, що ними було подано відзив на позовну заяву, який суд в оскаржуваному рішенні суду не відобразив та не спростував доводів наведених у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 150 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Вказує на те, що Договором поруки у вказаній справі не встановлено строк його дії. З урахуванням наведеного, кредитор не вправі вимагати виконання зобов`язання від поручителя на підставі договору поруки, так як порука є припиненою в силу ч.4 ст. 559 ЦК України. Звертає увагу, що банк надав суду копію кредитного договору від 12.08.2008 року із строком погашення до 11.02.2010 року, тобто із 11.02.2010 року у банку виникло право звернутися до суду із відповідним позовом. Із позовною заявою банк звернувся 29.05.2018 року, тобто із пропущенням строку давності три роки. Тому вважає, що суд в даному випадку зобов`язаний був застосувати строк давності, оскільки банк знав про порушення свого права та із пропуском позовної давності звернувся до суду. Також вказує, що розрахунок заборгованості за договором кредиту, який не є належним та допустимим доказом по справі, та є лише таблицею (довідкою) із відповідними цифрами. Без витребування вказаних документів не можливо встановити правильність поданого розрахунку банком. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вважає, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та проігноровано правозастосовну практику Верховного суду України у відповідних правовідносинах. Так, в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зроблено висновок, що «поручитель відповідає перед кредитодавцем солідарно з позичальником не лише у випадку повернення останнім кредиту (тіла кредиту), але й у разі прострочення позичальником сплати процентів протягом всього строку їх нарахування аж до дня повного повернення кредиту (позики). Зазначає, що припинення договору поруки №611/35-36/208 від 12.08.2008р., на який покликається Позивач як на підставу позовних вимог, припиняє суб`єктивне право Позивача та юридичну підставу вимагати стягнення заборгованості за припиненням договором поруки із Відповідача 2. Зважаючи на те, що сплата процентів по кредиту є частиною основного зобов`язання, то висновок суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні, що нібито «порука за кредитними зобов`язаннями є чинною протягом всього строку існування зобов`язання позичальника зі сплати процентів за користування кредитом» суперечить нормам чинного цивільного законодавства та зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки заперечує факт припинення договору поруки та обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. Звертає увагу, що задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі судом не з`ясовано повно і всебічно чи відповідає заявлена ціна позову реальній заборгованості за кредитним договором, за який період рахується ціна позову реальній заборгованості за кредитним договором, за який період рахується прострочена заборгованість, за який період нараховані відсотки по кредиту та чи проведено такий розрахунок відповідно до умов кредитного договору тощо. Судом першої інстанції не з`ясовано, не перевірено та не досліджено обставини справи щодо розміру заборгованості. Ухвалюючи рішення про задоволення позову вцілому, суд не вдавався до дослідження питання ціни позову та її обґрунтованості, не звернув увагу на відсутність в матеріалах справи будь-яких розрахунків, що дозволили б підтвердити або спростувати доводи Позивача. Таким чином, рішення суду є необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.
В судове засідання, сторонине з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що такі особи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що інтереси відповідачів у судовому засіданні захищали представники.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів на підтримання апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзивів на позовну заяву, відповідей на відзиви, апеляційних скарг, а також інших усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 553, 509, ч.1 ст. 526, 525, ч.1 ст. 553, ч.2 ст. 554, ч.4 ст. 559,  ч.1 ст. 1054, абз.2 ч.1 ст. 1048 та ч.2 ст. 1054, ст. 256, ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України, ч.1 ст. 76, ст. 80, ч.ч.1,2 ст. 95, ч.1 та 3 ст. 100 ЦПК України, та задовольняючи позов, виходив з того, що 12.08.2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 уклали договір кредиту №611/35-36/207, згідно якого позивач надав ОСОБА_1 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США. Акціонерний - комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», 14.06.2010 року, було приведено у відповідність до ЗУ «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування Акціонерного - комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» в ПАТ «УКРСОЦБАНК». Свої зобов`язання позивач виконав, надавши грошові кошти відповідачеві, проте ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 16.05.2018 року має прострочену заборгованість - 4008,05 дол. США, прострочену заборгованість по нарахованих процентах – 4131,32 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості. В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 , що випливають з основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 12.08.2008 року між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та фізичною особою - ОСОБА_3 укладено договір поруки №611/35-36/208, згідно якого ОСОБА_3 як поручитель поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 умови договору кредиту не виконали, що підтверджується наданим позивачем оригіналом заборгованості. Суд не брав до уваги аргумент ОСОБА_3 про те, що, у разі якщо у договорі поруки не встановлено строк, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Зважаючи на те, що сплата процентів є "виконанням основного зобов`язання" у розумінні частини четвертої статті 559 ЦК України, а в силу абзацу 2 частини першої статті 1048 та частини другої статті 1054 ЦК України проценти за користування кредитом мають сплачуватись щомісяця до дня повного погашення кредиту, порука за кредитними зобов`язаннями є чинною протягом всього строку існування зобов`язання позичальника зі сплати процентів за користування кредитом. Як зазначено у позовній заяві та не заперечується співвідповідачами, наявна заборгованість по тілу кредиту не погашена. Договір кредиту та положення статей 1048 та 1054 ЦК України передбачають нарахування % річних по фактичну дату повернення кредиту. Оскільки на даний момент у співвідповідачів наявна заборгованість по кредиту (тілу кредиту), Позивач правомірно здійснює нарахування % річних на суму непогашеного тіла кредиту, а строк виконання зобов`язання з погашення нарахованих процентів починається окремо щодо кожної суми нарахованих процентів відповідно до положень пункту 2.4 Договору кредиту. При цьому договір поруки № 611/35-36/208 від 12.08.2008 року не містить положень про субсидіарну відповідальність ОСОБА_3 , про часткове забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором кредиту чи про обмеження обсягу відповідальності ОСОБА_3 щодо певних складових забезпеченого (основного) зобов`язання за цим Договором. Таким чином, суд вказав, що ОСОБА_3 солідарно відповідає з ОСОБА_1 за невиконання зобов`язань за договором кредиту, що включає як повернення кредиту (тіла кредиту), так і сплату нарахованих % річних. Також суд зазначив, що до дій особи, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого зобов`язання, належить зокрема часткове виконання нею простроченого зобов`язання, якщо при цьому особа не заявить про невизнання нею іншої частини зобов`язання. З огляду на це, часткове погашення суми простроченої заборгованості без одночасного та однозначного заявлення про невизнання іншої частини боргу підтверджує визнання позичальником свого боргу у повному обсязі. Тому часткове погашення наявної кредитної заборгованості перериває строк позовної давності щодо всієї суми заборгованості, а перебіг позовної давність щодо всієї суми заборгованості починається заново. Відповідно до переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12.04.2012 року, строк зберігання місячних та щоденних прибутково-видаткових касових відомостей та ордерів (позиція 256) становить 1 (один) рік, а первинних документів і додатків до них, що фіксують факт виконання господарських операцій і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах (касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків і переказні вимоги, виписки банків, корінці квитанцій, банківських чекових книжок, наряди на роботу, акти про приймання, здавання і списання майна й матеріалів, квитанції і накладні з обліку товарно-матеріальних цінностей, рахунки-фактури, авансові звіти тощо) (позиція 336) - 3 (три) роки. У зв`язку з цим вся інформація про платежі та розрахунково-касові операції, що були здійснені пізніш, як за три роки до поточної дати, зберігається виключно в електронному вигляді. При цьому операційно-програмне забезпечення, що використовується банком, дозволяє відображати наявну інформацію у вигляді розрахунку заборгованості, який містить всі необхідні відомості для встановлення дійсних обставин спору. Відповідний розрахунок заборгованості був долучений позивачем до позовної заяви. Таким чином, суд вважав, що позивач належним чином виконав свій обов`язок з доведення обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги.
Колегія суддів вважає, що висновки суду не відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, обставини ж, які суд вважав встановленими – не доведені.
18.06.2018р. ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , у якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість – 8139, 37 доларів США, а саме: прострочена заборгованість – 4008, 05 дол. США; прострочена заборгованість по нарахованих % - 4131, 32 дол. США.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року залучено Акціонерне товариство «Альфа-Банк», як правонаступника позивача Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до участі у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову покликалися на те, що 12.08.2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 уклали договір кредиту №611/35-36/207, згідно якого позивач надав ОСОБА_1 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США. Свої зобов`язання позивач виконав, надавши грошові кошти відповідачеві, проте ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 16.05.2018 року має прострочену заборгованість - 4008,05 дол. США, прострочену заборгованість по нарахованих процентах – 4131,32 дол. США. В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 , що випливають з основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 12.08.2008 року між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №611/35-36/208, згідно якого ОСОБА_3 , як поручитель, поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 умови договору кредиту не виконали просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 8139,37 доларів США заборгованості за кредитним договором та суму судового збору.
       Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, – 12.08.2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та ОСОБА_1 уклали договір кредиту №611/35-36/207, згідно якого позивач надав ОСОБА_1 на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США строком до 11.02.2010 року(а.с. 5-6)
       Акціонерний - комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», 14.06.2010 року, було приведено у відповідність до ЗУ «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування Акціонерного – комерційного банку соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» в ПАТ «УКРСОЦБАНК». 
       В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 , що випливають з основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 12.08.2008 року між ПАТ «УКРСОЦБАНК» та фізичною особою – ОСОБА_3 укладено договір поруки №611/35-36/208, згідно якого ОСОБА_3 як поручитель поручається за виконання позичальником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому (а.с.9). 
Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.
Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.
Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).
Договором поруки у вказаній справі не встановлено строк його дії.
З урахуванням наведеного, кредитор не вправі вимагати виконання зобов`язання від поручителя на підставі договору поруки, так як порука є припиненою в силу ч.4 ст. 559 ЦК України.
       Вказане відповідає, також, правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України у справах №6-53цс14, №6-2056цс15, №8-18цс11, №6-20цс11, №6-2662цс15, №6-134цс12. 
Отже, колегія суддів вважає, що по відношенню до поручителя вимоги банку є безпідставними, оскільки порука є припиненою, так як строк виконання основного зобов`язання настав 11.02.2010 року, а банк з даним позовом звернувся в суд 18.06.2018 року. 
Також, з матеріалів справи вбачається, що 04.07.2018р. ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подав в суд першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що банк звернувся із позовною заявою із пропущенням строку позовної давності (а.с. 29-31).
       Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
       За ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.
       Відповідно до ст. 257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.
Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ст. 257 ЦКУ України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»), Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: 1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, 2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), n. 51, Reports IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п. 137 рішення від 09.01 2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»).
Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно п. 1.1 договору кредиту №611//35-36/207 від 12.08.2008 р. укладеним між Банком та ОСОБА_1 кінцевий термін погашення заборгованості за кредитом є 11 лютого 2010 року, про що йшлося. Тобто, із 11.02.2010 р. у Банку виникло право звернутися до суду із відповідним позовом.
Оскільки позовна заява подана Банком у червні 2018 року, тому строк позовної давності слід вважати пропущеним.
       Тому, суду першої інстанції слід було відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності про що було заявлено представником в інтересах ОСОБА_1 у суді першої інстанції.
       Будь-яких доказів про те, що боржник після настання строку виконання основного зобов`язання сплачував певні кошти на погашення заборгованості чим переривав строк позовної давності (на що посилався Банк у відповіді на відзив на позовну заяву) позивачем не представлено та про такі не заявлено, тому такі доводи слід вважати голослівними.
       Зважаючи на вказане, апеляційні скарги слід визнати обґрунтованими та такі слід задовольнити, рішення ж суду слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
п о с т а н о в и л а :
апеляційні скарги Пащука Артема Ігоровича в інтересах   ОСОБА_1 та  ОСОБА_3 – задовольнити.
       Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 жовтня 2018 року– скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 червня 2021 року.

Головуючий:                                                                                                Я.А. Левик

Судді:                                                                         Ю.Р. Мікуш

                                                                                М.М. Шандра