П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 червня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/81/21	
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Зуєвої Л.Є.,
суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження  за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну  скаргу  Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області  про визнання  протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИЛА:

У  січні 2021  року позивач  звернувся до суду з   позовом до відповідача та просив    визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №246 від 23.12.2020 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;  зобов`язати Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.12.2020 р. щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захистународження для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позову зазначалось, що  відповідачем не було належним чином досліджено інформацію по країні походження, у висновку відповідача взагалі відсутні будь-які посилання на джерело інформації по країні походження. Вищевказане призвело до того, що відповідачем було прийняте неправомірне рішення, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021  року,   в порядку письмового провадження за правилами спрощеного   позовного провадження у м.Одесі  позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано  наказ Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 246 від            23.12.2020 року про відмову ОСОБА_1 , в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового  захисту.  Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням,  Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області надало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Доводами апеляційної скарги  зазначено,  що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Так, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Таким чином, ГУ ДМС України в Одеській області позов не визнає та вважає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем до суду не надано.
Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю;               2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів  дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено,  позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Гамбії, уродженцем м.Брікама, за національністю – гамбієць, етнічна належність мандінка, за віросповіданням мусульманин, рідна мова – діалект мандінга.
Проведеним аналізом матеріалів особової справи встановлено, що ОСОБА_1 вибув до України 27.11.2016 авіарейсом ОСОБА_2 (Туреччина) - Бориспіль (Україна), легально, на підставі паспортного документа громадянина Гамбії серії НОМЕР_1 та оформленої візи до України, дата та місце прибуття до України - 29.11.2016, міжнародний аеропорт «Бориспіль» з 29.11.2016 територію України не покидав. 
25.02.2019 позивач вперше звернувся за наданням міжнародного захисту до Головного управління ДМС України в Одеській області.
В якості причини звернення за наданням міжнародного захисту (ОС № 2019000038) позивач зазначив факт власного членства в опозиційній партії «UDP», до лав якої здійснив вступ, оскільки в нього не було роботи. У зв`язку з власним членством в зазначеній політичній партії з слів позивача, в нього виникали певні проблемі на території Гамбії, пов`язані з тим, що його намагалися заарештувати або викрасти правоохоронні органи.
Шукач захисту зазначив, що не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки може зазнати фінансових труднощів на території Гамбії через не можливість працевлаштування. Додатково, позивач надав інформацію, що його переїзд до України в першу чергу був пов`язаний з пошуками кращої долі, а саме економічними причинами та у зв`язку з внутрішніми переконаннями позивача, що йому буде краще проживати в Україні.
Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 15.03.2019 № 51 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2019 по справі           № 420/1691/19 було відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням позивачем було подано апеляційну скаргу.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2019 було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2019 по справі              № 420/1691/19.
Не погоджуючись з ухвалою суду апеляційної інстанції позивачем було подано касаційну скаргу.
Ухвалою Вищого адміністративного суду від 10.01.2020 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
Майже через рік ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
23.12.2020 року Відповідачем було розглянуто заяву Позивача та прийнято рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу №246 від 23.12.2020 року.
Не погоджуючись з рішенням ГУ ДМС України в Одеській області, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про частково задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що  під час розгляду заяви ОСОБА_1 від  03.12.2020 р. відповідачем  були з?ясованиі   не всі  обставини та доводи заявника, що потребує  додаткової перевірки при повторному розгляді його заяви.
Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права(ч.1-2 ст.308 КАС України , в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець — це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом унаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року також сформульоване поняття «біженець», під яким розуміють особу, що внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом унаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання у результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї унаслідок таких побоювань.
Відповідно до частини 2 статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 4 жовтня              1967 року для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь–яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року…» та слів «…внаслідок таких подій» у статті 1A (2).
Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, — це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців                1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
Частина 1 статті 6 вказаного Закону визначає, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без               громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом 15 робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що                      реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
Частиною 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Згідно з частиною 6 статті 8 зазначеного Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви мають характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення (частина 7 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Відповідно до пункту 5 статті 4 Директиви Європейського Парламенту та Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного                      захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року                        № 8043/04/ЄС заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник                    зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; всі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані і було задовільне пояснення стосовно будь–якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можна раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Пункти 45, 66 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (видання 1992 року; далі — Настанови) передбачає, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатись біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними                       ознаками.
Пунктами 99– 100 Настанов установлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах щодо видання національного паспорта, продовжити термін його дії, відмовити в дозволі повернутися на свою територію. Указані факти можливо розцінювати як відмову в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни свого громадянського походження. Його значення розкривається фразою «унаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило, несумісне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «у силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Викладене є підтвердженням того, що держава, громадянином якої він є, забезпечує його права як громадянина, а позивач користується захистом органів офіційної влади країни, громадянином якої він є, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності та не потребує міжнародного захисту і не є біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, у першу чергу, самим заявником і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Настанов).
Як вбачається з матеріалів справи, співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особових справ причиною виїзду з країни громадянського походження вказано набуття вищої освіти на території України.
Проведеним аналізом матеріалів особової справи встановлено, що ОСОБА_1 вибув до України 27.11.2016 авіарейсом ОСОБА_2 (Туреччина) - Бориспіль (Україна), легально, на підставі паспортного документа громадянина Гамбії серії НОМЕР_1 та оформленої візи до України, дата та місце прибуття до України - 29.11.2016, міжнародний аеропорт «Бориспіль» з 29.11.2016 територію України не покидав.
При першому звернені до відповідача позивач в якості причини звернення за наданням міжнародного захисту (ОС № 2019ОD0038)   зазначив факт власного членства в опозиційній партії «UDP», до лав якої здійснив вступ, оскільки в нього не було роботи. У зв`язку з власним членством в зазначеній політичній партії з слів позивача, в нього виникали певні проблемі на території Гамбії, пов`язані з тим, що його намагалися заарештувати або викрасти правоохоронні органи.
Шукач захисту зазначив, що не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки може зазнати фінансових труднощів на території Гамбії через працевлаштування. Додатково, позивач надав інформацію, що його переїзд до України в першу чергу був пов`язаний з пошуками кращої долі-економічними причинами та у зв`язку з внутрішніми переконаннями позивача, що йому буде краще проживати в Україні.
Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 15.03.2019 № 51 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2019 по справі №420/1691/19 було відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області. Рішення набрало законної сили.
Колегією суддів встановлено, що  під час звернення позивача до суду з позовом про  наданням міжнародного захисту було встановлено, що побоювання стати жертвою переслідування є безпідставними та не ґрунтуються на фактичних обставинах.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що    повторне  звернення   ОСОБА_1   не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути               клопотання в призмі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. 
Стосовно причин повторного звернення, позивач повідомив про побоювання за власне життя та здоров`я у зв`язку тим, що влада в ОСОБА_3 не змінилася та його можуть арештувати у разі повернення, через його членство в опозиційній партії «UDP» та участь в мітингах, а також заявник має вагітну дівчину та планує створити родину на території України (арк. 3 анкети від 14.12.2020).
Колегією суддів з матеріалів особової справи встановлено,  що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. 
Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини неможливості його повернення до країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. 
Заявником  не надано  належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на                         Батьківщину. 
Водночас, особа не надала жодних документальних підтверджень або доказів висловленим побоюванням. Під час проведення відповідних процедурних заходів позивачем не було наведено жодних прикладів особистого переслідування або елементів переслідування близьких родичів, які залишились проживати на території країни громадянської належності з боку будь-яких агентів переслідування.
У відповідності до проведеного аналізу матеріалів особової справи шукача захисту станом на грудень 2020 року неможливо визначити наявність агентів переслідування, які можуть створювати загрозу для заявника у випадку повернення на територію країни громадянської належності, жодних конкретних прикладів погроз на території країни громадянської належності по відношенню до заявника не застосовувалось та не застосовується.
Аналізуючи наявність підстав для визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до положень п.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року слід зазначити, що під час проведення процедурних заходів позивач чітко зазначив, що він не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, або політичних переконань (арк. 4 співбесіди від 23.12.2020). 
Також, за матеріалами особової справи неможливо визначити, що позивач                    може зазнати переслідувань у зв`язку з належністю до певної соціальної групи. За результатами розгляду та проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача неможливо визначити жодні обставини або конкретні елементи, які б могли вказувати на наявність обґрунтованих побоювань переслідувань заявника за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у випадку його повернення на територію країни громадянської належності.
Зокрема, жодним чином не підтверджується вірогідність переслідування позивача за ознакою політичних переконань у випадку повернення на територію країни громадянської належності, на що вказують наступні елементи.
Судом встановлено, що  ані шукач захисту, ані його близькі родичі не приймали участь у діяльності жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій на території країни громадянської належності (арк. 4 анкети від 14.12.2020). Водночас, діяльність заявника у партії «UDP» (арк. З співбесіди від 22.12.2020) носить непідтверджений характер, враховуючи також відсутність у заявника офіційного документа щодо членства в партії та особа не підтримувала зв`язок із партією по приїзду на Україну в 2016 році (арк. 3 співбесіди від 23.12.2020). Слід зазначити, що орган ДМС та судові органи відмовили та не прийняли факт участі в даній партії, як неможливість повернення на Батьківщину, а тому не вбачається за потрібне повторно аналізувати даний довід позовної заяви..
Разом з тим,  зі слів позивача, його повторне звернення пов`язане із тим, що влада в ОСОБА_3 не змінилася та йому може загрожувати арешт у разі повернення за його участь в мітингах (арк. 3 анкети від 14.12.2020), як доказ цього особа надала статтю із                 невідомого сайту з мережі інтернет. Відповідно до міжнародних рекомендацій у сфері набуття міжнародного захисту, переслідування слід відрізняти від покарань за злочини закону відповідно до звичаєвого права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва чи потенційна жертва несправедливості, а не особа, що переховується від правосуддя.
Шукач захисту надав документ, який підтверджує політичну ситуацію в Гамбії та етнічні проблеми. Слід зазначити, що особа надала документ, про те, при аналізі не зміг розповісти точно про зміст статті (арк. 4 співбесіди від 18.12.2020). Позивач вказав, що в статті розповідається, що президент Гамбії та його етнічна група «мандінка» дискримінує інші етнічні групи, а саме «серер», «джула» та «фула». Позивач вказав, що він відноситься до етнічної групи «серер» (арк. 4 співбесіди від 18.125.2020). Проте, при першому зверненні (ОС20190П0038, арк. 1 анкети від 01.03.2019, арк. 5 співбесіди від 14.03.2019) особа зазначала, що його етнічна група «мандінка», а при поясненні не зміг надати пояснення, вказавши, що це містика (арк. 4 співбесіди від 18.12.2020).
Також, судом встановлено, що   позивач не перебував та не перебуває                        членом антиурядових груп, не займається та не цікавиться вже політичним станом в Гамбії (арк. 10 протоколу співбесіди від 26.11.2020р.,  ніколи не приймав активних дій, спрямованих проти діючої влади або на повалення діючого політичного та                     державного устрою на території Гамбії та не займався протиправною діяльністю (арк. 5 співбесіди від 23.12.2020), що вказує на відсутність підстав для визначення позивача як опозиціонера по відношенню до діючої влади та можливих переслідувань за вказаною обставиною. 
Крім  цього встановлено, що за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи шукача захисту станом на грудень 2020 року не спостерігається жодних елементів утисків або дискримінації, які б могли за своє суттю становити переслідування у випадку повернення шукача захисту на територію країни громадянської належності, на що, зокрема, вказують наступні обставини, а саме на період перебування на території України позивач особисто безперешкодно оформив паспортний документ країни громадянської належності, шляхом особистого онлайн звернення до відповідних дипломатичних представництв та ніяких проблем із оформленням в нього не виникало, шукач захисту відправив свій старий не біометричний паспортний документ для оформлення нового (арк. 4 співбесіди від 18.12.2020).
Вищезазначене свідчить про відсутність проблем з органами державної влади, позивач не перебуває в розшуку на території громадянської належності і вказує на бажання позивача користуватися захистом даної країни та бажанням держави забезпечувати його права як громадянина, що в свою чергу, підтверджує те, що особа не потребує міжнародного захисту так як він продовжує користуватися захистом органів офіційної влади, добровільно приймаючи захист своєї країни, що не сумісно з конвенційними ознаками визначення статусу біженця.
Слід звернути увагу на те, що на території країни громадянської належності з близьких родичів залишились проживати три сестри та мати (арк. 2 анкети від 14.12.2020) відсутня інформація стосовно їх переслідувань або дискримінації, вони мають можливість працювати та проживати на належному рівні на території країни громадянської належності і в них не виникає ніяких проблем із проживанням, не змінювали адресу проживання (арк. 2 співбесіди від 23.12.2020), що додатково вказує на відсутність елементу їх утисків або переслідувань. У близьких родичів за останній час не виникає суттєвих проблем, вони не зазнають елементів пригнічень, обмежень або дискримінації, їх не викликають на допити до правоохоронних структур, права його близьких родичів не порушувалися (арк. 2 співбесіди від 23.12.2020.
Позивач також зазначив, що  по відношенню до нього    не застосовувались заходи обмежувального характеру (затримання або арешт), також, шукач захисту не притягався до кримінальної відповідальності на території країни громадянської належності (арк. 4 анкети від 14.12.2020).
Разом з тим,  позивач з 29.11.2016р. до 25.02.2019р.  близько трьох років  не звертався за міжнародним захистом до ГУ ДМС України в Одеській області, а  з 29.02.2017 р. перебував на території України у якості нелегального мігранта, чим    порушив вимоги                  ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
З огляду на вищезазначене встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування.
Крім, звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказує на інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя тощо, бажання незаконного працевлаштування), аніж побоювання зазнати переслідувань в країні громадянської належності, адже заявник зазначає, що головна причина неможливості повернення є його дівчина   ОСОБА_4 , з якою він зустрічається п`ять місяців і вона наразі на другому місяці вагітності (арк. 1 анкети від 14.12.2020). 
Зі слів заявника, він не може залишити вагітну дівчину саму та планує одружуватися з нею (арк. 5 співбесіди від 18.12.2020). Шукач захисту просить міжнародного захисту, бо хоче проживати із своєю родиною в Україні (арк. 5 співбесіди від 23.12.2020). 
Разом з тим, заявником на підтвердження  зазначеного не надано жодних                  доказів, відсутні  пояснення дівчини, з якою зі слів  позивача він проживає, крім того  позивачем як до заяви, так і під час розгляду справи у суді не надано медичних             документів, які б підтверджували  вагітність дівчини, з якою разом  ніби-то проживає  позивач.
Колегія суддів враховує, що  при попередньому зверненні шукач захисту вказав, що єдиною метою звернення є бажання власної легалізації та документуванням на території України, бо він зрозумів, що в Україні краще жити за економічними умовами (арк. 8 співбесіди від 14.03.2019).
Колегія суддів зазначає, що  побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до ОСОБА_3 , з огляду на наступне.
Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
Так, аналізом матеріалів особової справи, можливо встановити, що у випадку повернення до ОСОБА_3 йому не можуть загрожувати смертна кара, нелюдське, або таке, що принижує людську гідність поводження або покарання.
Також, слід врахувати, що шукач захисту легально, вільно та безперешкодно вибув з країни громадянської належності у 2016 році та не мав жодних проблем при виїзді                   за межі ОСОБА_3 . Елемент легального виїзду особи з Гамбії до України з                      використанням паспортного документа для виїзду за кордон та оформлення візи                      вказує на відсутність елементу його переслідування з боку представників державної влади Гамбії.
Крім того, виїзд відбувся без перешкод, жодних підтверджень стосовно погроз та переслідування до ГУ ДМС України в Одеській області надано не було. За матеріалами особової справи позивача спостерігається, що єдиною причиною виїзду з Гамбії на територію України були пошуки кращого життя та можливість легалізуватись за             кордоном.
Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, на підставі п. 6 ст. 8 Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що приймається за заявами, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо позивач з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Таким чином, колегія суддів вважає, що  ГУ ДМС України в Одеській області дійшло до вірного   висновку, що метою виїзду позивача за межі країни громадянської належності була не втеча від переслідувань, а бажання покращення умов власного життя, так як шукач захисту мав вже оформлені документи (паспортний документ та віза), для в`їзду на територію України, що свідчить про відсутність у нього відповідних проблем в країні громадянської належності. 
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що відповідачем   доведено правомірність своїх дій та обґрунтованість   наказу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №246 від 23.12.2020 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання  та біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішення  органу владних повноважень відповідає критеріям обґрунтованості, пропорційності та розсудливості, оскільки було прийнято  з урахування  всіх обставин справи  та документів, наявних у особистій справі   ОСОБА_1 №2010OD0156 
Суд першої інстанції,  розглядаючи справу не  надав  наявним у справі вищезазначеним  доводам та доказам  відповідача   належної  правової оцінки, що призвело до ухвалення не правильного рішення, тому колегія суддів зазначає про необхідність скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям нового про відмову в задоволенні  позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та не відповідність  висновків суду,викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.
Керуючись  ст. ст. 262, 263,  308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2021  року – скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні   адміністративного  позову ОСОБА_1 відмовити.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                          Л.Є. Зуєва  

Суддя:                                                                                                             М.П. Коваль  

          Суддя:                                                                                                             О.О. Кравець