УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/15218/20 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М. 
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді:         Коломієць О.С.
суддів: Шевчук А.М, Талько О.Б.
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу № 295/15218/20 за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Житомирське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості 
за апеляційною  скаргою ОСОБА_1 на рішення  Богунського районного суду м. Житомира від 11 січня 2021 року, яке ухвалено суддею Полонцем С.М. в м. Житомир
в с т а н о в и в :
У грудні 2020 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії – Житомирське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі – Банк, АТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість в сумі 50935,38 грн, яка виникла в зв`язку з невиконанням умов кредитного договору №7413308, укладеного між сторонами 08.05.2019. 
Позивач зазначає, що 08.05.2019 між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір шляхом підписання заяви на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) відповідно до умов договору №7413308 комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до якої банком надано відповідачу кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії на картковий рахунок у розмірі 5000,00 грн. У подальшому на підставі заяви відповідача від 04.09.2019 на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) відповідно до умов Договору комплексного обслуговування фізичних осіб укладеного між банком та клієнтом, відповідачу встановлено відновлювальну кредитну лінію у розмірі 50000,00 грн. Проте, відповідач не виконував належним чином умови договору у зв`язку з чим, станом на 09.12.2020 року, утворилась заборгованість в сумі 50935,38 грн, яку Банк просить стягнути з відповідача на свою користь та стягнути судові витрати.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 січня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Житомирське обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб за №7413308 та Заявами на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) відповідно до умов Договору комплексного обслуговування фізичних осіб, укладеного між Банком та Клієнтом в сумі 50935,38 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Житомирське обласне управління АТ «Ощадбанк» судовий збір в сумі 2102,00 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Ощадбанк» за безпідставністю. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач 02.06.2020 звертався до Банку із заявою в якій просив не нараховувати відсотки та пеню по кредитному договору у відповідності до ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», надавши копії відповідних документів. Відповідач, як військовослужбовець, який перебуває на військовій службі з 26.09.2013, в силу положень п.15 ст.14 вказаного Закону не має сплачувати штрафні санкції, пеню за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності, проценти за користування кредитом з початку і до закінчення особливого періоду, який діє з 18.03.2014 по теперішній час. Зі змісту наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що позивач визначає заборгованість саме як відсотки по кредиту, а не комісійні платежі. А тому, апелянт вважає, що нарахування штрафних санкцій у вигляді 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу є повністю безпідставним. Крім того, в заяві на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (Кредиту), яка знаходиться в матеріалах справи, не зазначено термін дії договору, а також порядок дострокового повернення кредиту. В розрахунку заборгованості, який надано позивачем, зазначено, що термін дії платіжної картки встановлений до березня 2024 року, в зв`язку з чим, кінцева дата повернення кредиту повинна бути визначена саме березнем 2024 року. А тому позивач не мав достатніх підстав застосування процедури дострокового повернення кредитних коштів.
Позивачем подано відзив на вказану апеляційну скаргу, в якому Банк просить відмовити в задоволенні поданої скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивачем зазначено, що подаючи до Банку документи на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії, ОСОБА_1 не було повідомлено про свій статус учасника бойових дій та не було надано відповідних документів. Крім того, відповідно до умов укладеного договору, позивач має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати всіх платежів, вимагати від відповідача відшкодування всіх витрат, у тому числі процентів, штрафів, пені та сплати заборгованості відповідно до умов договору.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Із матеріалів справи вбачається, що 08.05.2019 між позивачем та відповідачем було укладено договір шляхом підписання заяви на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) відповідно до умов договору №7413308 комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.
Згідно вказаної заяви, АТ «Ощадбанк» надало ОСОБА_1 кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії на картковий рахунок у розмірі 5000,00 грн. 
В подальшому, на підставі заяви ОСОБА_1 від 04.09.2019 на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) відповідно до умов Договору комплексного обслуговування фізичних осіб укладеного між Банком та Клієнтом, відповідачу встановлено відновлювальну кредитну лінію у розмірі 50000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитними коштами. 
У пункті 3.1 вказаної заяви зазначено, що шляхом підписання цієї заяви відповідач ініціює та погоджується на одержання (збільшення) кредиту та погоджується з умовами користування кредитом відповідно до умов договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також підтверджує укладення між ним та банком кредитного договору з істотними умовами кредитування, викладеними в цій заяві та умовах користування кредитною лінією.
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Банком на обґрунтування своїх позовних вимог, розмір заборгованості за договором станом на 09.12.2020, становить 50935,38 грн, яка складається з: 49611,16 грн. – заборгованість за основним боргом (кредитом); 1093,54 грн. – проценти за користування кредитом; 195,19 грн. – 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 35,49 грн. – 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 ЦК України заборонено односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно статті 1048 ЦК України.
Під час розгляду справи було встановлено, що взяті на себе зобов`язання банк виконав належним чином, надавши відповідачу кредит у розмірі 50000 грн. Разом з тим, боржник кредит своєчасно не погашав, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 50935,38 грн, яка складається з: 49611,16 грн. – заборгованість за основним боргом (кредитом); 1093,54 грн. – проценти за користування кредитом; 195,19 грн. – 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту); 35,49 грн. – 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості за договором станом на 09 грудня 2020 року.
Отже, судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, в зв`язку з чим виникла заборгованість по кредиту.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що банк не вправі був вимагати дострокового повернення кредитних коштів (до закінчення терміну дії кредитної картки), оскільки згідно з пунктом 1.29 Розділу XXII Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затвердженого постановою правління AT «Ощадбанк» від 05.08.2015 N694 (зі змінами), банк має право вимагати від клієнта дострокового погашення кредиту, сплати процентів за користування ним та інших платежів за цим договором у разі прострочення виконання зобов`язань за цим договором щодо погашення заборгованості за Кредитним договором.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 49611,16 грн.
Разом з тим, колегія суддів вважає що вимоги Банку не підлягають до задоволення в частині стягнення процентів за користування кредитом 1093,54 грн, 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) та відсотків в сумі 230,68 грн. виходячи з наступного.
Відповідно до довідки, виданої Військовою частиною НОМЕР_1 від 16.09.2020 та витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 70-РС віл 19.08.2016, старший сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у вказаній частині, який продовжено з 25 березня 2016 року по теперішній час до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію (а.с.49-52).
В зв`язку з чим у правовідносинах, які склалися між сторонами повинен бути застосований Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 12 жовтня 2015 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України.
На підставі Указу Президента «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України «Про затвердження Указу президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період та триває по теперішній час.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під особливим періодом варто розуміти період функціонування національної економіки,  органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого  самоврядування,  Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ, і організацій,  а  також  виконання  громадянами  України  свого Конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності на територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення  рішення  про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації  чи  з  моменту введення  воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014р. було доповнено ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та встановлено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014, дію вказаної частини поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Оскільки факт перебування відповідача на  військовій службі у в/ч НОМЕР_1 з 25 березня 2016 року по теперішній час достовірно встановлений, частина 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» розповсюджує свою дію на правовідносини, стороною яких є відповідач з моменту початку особливого період - з 18 березня 2014. Проте, АТ «Ощадбанк»  безпідставно нараховував ОСОБА_1 відсотки за користування кредитом станом на 09.12.2020.
Посилання позивача на ту обставину, що подаючи до Банку документи на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії, ОСОБА_1 не було повідомлено про свій статус учасника бойових дій та не було надано відповідних документів є безпідставними, оскільки в заявах на встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії (Кредиту) відповідно до умов договору від 08.05.2019 та 04.09.2019 відповідач зазначав, що він є військовослужбовцем та проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 (а.с.8-14).
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для нарахування та стягнення з відповідача суми процентів за користування кредитом та 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) і відсотків на загальну суму 1324,22 грн.
За таких обставин, рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат підлягає зміні, шляхом зменшення розміру заборгованості з 50935,38 грн до 49611,16 грн та понесених судових витрат з урахуванням пропорційності задоволених вимог (97,4%) з 2102 грн до 2047,35 грн. 
Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 січня 2021 року змінити, зменшивши розмір заборгованості стягнутої з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Житомирське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 50935,38 грндо 49611,16 грн  та судових витрат з 2102 грндо 2047,35 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Головуючий                                               Судді