УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №293/815/19 Головуючий у 1-й інст. Бруховський Є. Б. 
Категорія 18 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді:         Талько О.Б., 
суддів:                         Шевчук А.М., Коломієць О.С.,
за участю секретаря     Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 293/815/19 за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про  визнання членом  сім`ї  наймача, визнання права  на проживання  та за  позовом  ОСОБА_2  до ОСОБА_1   про усунення  перешкод у користуванні житловим  приміщенням, за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 12 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Бруховського Є.Б.,

ВСТАНОВИВ:
У травні ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати його членом сім`ї наймача будинку АДРЕСА_1 та визнати за ним право на проживання у вказаному будинку, який належить на праві власності ОСОБА_2 .
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що влітку 2002 року він познайомився з ОСОБА_2 та з липня цього ж року вони стали спільно проживати однією сім`єю в належному їй житловому будинку  АДРЕСА_1 . 6 липня 2002 року він зареєструвався за вказаною адресою, про що свідчить відмітка в його паспорті. Протягом всього часу спільного проживання він та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права й обов`язки, притаманні подружжю. Вказує що постійно працював, мав стабільний дохід та всі кошти витрачав на потреби їхньої сім`ї. Вони разом відмічали родинні свята, проводили дозвілля, спільно відпочивали, займалися веденням домашнього господарства, купували продукти харчування, здійснювали капітальний ремонт будинку, обробляли присадибну земельну ділянку.
ОСОБА_1 також вказує, що на даний час між ним та ОСОБА_2 стали виникати сварки та конфлікти, відповідач вигнала його з вказаного житлового будинку та чинить йому перешкоди у користуванні цим житлом.
Стверджує що не має іншого житла й внаслідок неправомірної поведінки ОСОБА_2 він позбавлений можливості користуватись спірним житловим будинком та змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.
22 липня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що вказаний житловий будинок належить їй на праві приватної власності. ОСОБА_1 зареєстрований за даною адресою, проте понад шість місяців не проживає у цьому житловому будинку, забрав свої речі та обрав інше місце проживання. Однак, ОСОБА_1 відмовляється в добровільному порядку вирішити питання про зняття його з реєстраційного обліку, що свідчить про порушення її права власності на це нерухоме майно. Окрім того, вказує, що ОСОБА_1 спричинив їй тілесні ушкодження, внаслідок чого відкрито кримінальне провадження за обвинуваченням його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Таким чином, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, ОСОБА_2 просила усунути перешкоди у користуванні спірним житловим будинком шляхом знаття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 11 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання членом сім`ї та визнання права на проживання у житловому будинку.
Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 12 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Позов ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позов та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 ,  яка при зверненні до суду у своїй позовній заяві просила зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку в спірному будинку, проте своїм рішенням суд визнав ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
Також вказує, що суд не надав належної оцінки доказам, які беззаперечно підтверджують факт його спільного проживання разом із ОСОБА_2 однією сім`єю у вказаному житловому будинку впродовж 17 років.
Суд не застосував положення ст.156 ЖК України та не врахував ту обставину, що він, будучи членом сім`ї ОСОБА_2 , вправі користуватись спірним житловим будинком нарівні з його власником.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що реєстрація місця проживання ОСОБА_1 у належному їй житловому будинку жодним чином не свідчить про те, що він був членом її сім`ї. До 2018 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, що виключає можливість стверджувати про його перебування у фактичних шлюбних відносинах з нею. 
ОСОБА_2 також пояснює, що ОСОБА_1 вселився у вказаний житловий будинок на підставі договору оренди житла. При цьому, кошти за проживання він не сплачував, а тому погодився допомагати їй вести господарство.
Таким чином, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнив її позовні вимоги.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що при вирішенні спору суд самостійно застосував норми матеріального права, задовольнивши позов ОСОБА_2 . Підставою позовних вимог останньої були приписи ст.116 ЖК України, в подальшому до суду подано заяву про зміну предмета позову, однак ця заява не містить посилань на норми права, якими обґрунтовувались позовні вимоги. При цьому, у позовній заяві ОСОБА_2 просила зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку, а суд самостійно вирішив питання про визнання його таким, що втратив право користування житлом.
ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні не визнали доводи, викладені в апеляційній скарзі, зазначивши, що ОСОБА_1 був вселений у спірне житлове приміщення в якості тимчасового мешканця на підставі договору оренди. При цьому, ОСОБА_2 пояснила, що реєстрація ОСОБА_1 за вказаною адресою була зумовлена необхідністю його працевлаштування. 
Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . 
У вказаному житловому будинку із 6 липня 2002 року зареєстрований ОСОБА_1 .
Як свідчать матеріали справи, між сторонами склалися неприязні стосунки. На даний час ОСОБА_1 не проживає у вказаному житловому будинку.
Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права ( інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав ( інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №125/2625/17 міститься висновок щодо застосування статті 391 ЦК України та вказано, що зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб та будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 вселився у спірне житлове приміщення з дозволу ОСОБА_2 , яка надала згоду на реєстрацію його постійного місця проживання у належному їй житловому будинку.
Тривалий час між сторонами існують неприязні стосунки, ОСОБА_1 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.173-2 КУпАП. Вказані обставини підтверджуються неодноразовими зверненнями ОСОБА_2 до правоохоронних органів. За наслідками її звернення 22 квітня 2019 року з приводу заподіяння їй тілесних ушкоджень ОСОБА_1 цього ж дня Черняхівським ВП ГУНП в Житомирській області були внесені відомості до ЄРДР за №12019060310000122 за ч.1 ст.125 КК України. 8 травня 2019 року вказане кримінальне провадження направлено до суду з обвинувальним актом. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 12 листопада 2020 року дане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.
Отже, право ОСОБА_1 на користування спірним житловим будинком обмежує права ОСОБА_2 , оскільки вона, будучи власником даного житлового будинку, позбавлена можливості у повному обсязі реалізувати своє право власності на це житло.
       У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання « справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Навіть якщо право особи на зайняття житлового приміщення буде припинене, особа вправі сподіватися, що таке припинення її права буде оцінене на предмет пропорційності у контексті принципу «справедливого балансу інтересів».
       Таким чином, враховуючи баланс інтересів сторін, з врахуванням принципу абсолютності права приватної власності, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування спірним житловим будинком, є обґрунтованими, а у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.
       Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не набув право користування вказаним житловим приміщенням. Однак, колегія суддів вважає такий висновок помилковим, оскільки ОСОБА_1 у липні 2002 року вселився в належний ОСОБА_2 житловий будинок з дозволу власника, яка надала згоду на реєстрацію місця його постійного проживання у цьому житлі. При його вселенні між сторонами не було укладено угоди про порядок користування цим приміщенням. Доказів того, що він проживав за вказаною адресою на умовах договору найму ( оренди) житла, суду не надано.
       За таких обставин, рішення слід змінити з урахуванням викладених вище мотивів.
       Колегія суддів вважає непереконливими доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_2 та самостійно застосував норми матеріального права.
       Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

               Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 12 січня 2021 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: