Дата документу 16.04.2021 Справа № 323/2387/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
     Єдиний унікальний №323/2387/20                Головуючий у 1 інстанції Плечищева О.В. 
Провадження № 22-ц/807/1387/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
16 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника  ОСОБА_2 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3  до ОСОБА_1  про стягнення аліментів на навчання повнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на навчання повнолітньої дитини.
В обґрунтування позову зазначено, що вона навчається у педагогічному фаховому коледжі комунального закладу вищої освіти «Хортицька національна навчально-реабілітаційна академія» Запорізької обласної ради на третьому курсі за спеціальністю «Початкова освіта» на денній формі навчання (на бюджеті).
Згідно платіжних документів за попередній рік вартість проживання у гуртожитку складає 4000 грн., проїзд з м.Оріхів до м.Запоріжжя складає 520 грн..
Матеріальну допомогу у навчанні їй надає мати, яка має крім неї на утриманні неповнолітнього ОСОБА_4 , 2012 року народження, та являється інвалідом ІІІ групи.
Відповідач ОСОБА_1 є її батьком, надавав допомогу відповідно до рішення суду на її утримання у розмірі 25% від заробітної плати. Звернувшись до нього про надання допомоги відповідач запропонував звернутися до суду.
Просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову.
Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 січня 2021 року позов задоволено.
 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на її утримання аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 23.09.2020 року і до закінчення нею навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною 23 років.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 840,80 грн. судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині розміру стягнення аліментів на час навчання, зменшивши його розмір з ј до 1/12 частини стягнення. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на її утримання аліменти у розмірі 1/12 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 01.10.2020 року і до закінчення нею навчання в Педагогічному коледжі комунального закладу вищої освіти «Хортицька національна навчально-реабілітаційна академія» Запорізької обласної ради до 30.06.2022 року.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що ОСОБА_3 є студенткою КЗ вищої освіти «Хортицька національна навчально - реабілітаційна академія» Запорізької обласної ради та потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням, а відповідач має можливість надавати їй таку допомогу у формі сплати аліментів у розмірі ј від усіх видів його доходів.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно довідки № 182 від 10.09.2020 року, виданої КЗ вищої освіти «Хортицька національна навчально - реабілітаційна академія» Запорізької обласної ради ОСОБА_3 є здобувачем освіти 3 курсу спеціальності «початкова освіта» денної форми навчання на бюджетній основі. Термін навчання з 01.09.2018 по 30.06.2022 року.
30 серпня 2020 року було укладено договір про надання в тимчасове користування ліжка-місця в гуртожитку між КЗ вищої освіти «Хортицька національна навчально - реабілітаційна академія» Запорізької обласної ради та ОСОБА_5 як законного представника ОСОБА_3 та акт приймання - передачі.
Платіжними дорученнями від 01.09.2020 року на суму 395 грн., 29.08.2019 року на суму 1960 грн., 04.02.2019 року на суму 1200 грн. підтверджується факт сплати позивачем квартплати за гуртожиток, в якому мешкає ОСОБА_3 .
Довідкою до акта медико - соціальною експертною комісією від 29.01.2020 року підтверджується факт того, що мати позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є інвалідом ІІІ групи та отримала соціальний дохід за 2020 рік у розмірі 1044 грн. 75 коп. 
ОСОБА_1 працює фельдшером в медичній частині Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально - виконавчої служби України» в Запорізькій області і його заробітна плата за квітень - вересень 2020 року склала 69325, 64 грн. 
ОСОБА_1 мешкає в службовій квартирі в с.Мала Токмачка Оріхівського району Запорізької області.
Встановлено, що відповідач у справі - ОСОБА_1 має на утриманні дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Стягнення аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, що продовжують навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд, зокрема, враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року, справа № 199/9339/16-ц, провадження № 61-32330св18.
Як вбачається з матеріалів справи повнолітня ОСОБА_3 є повнолітньою, навчається на денній формі навчання, а відтак потребує матеріальної допомоги, оскільки саме по собі перебування на денній формі навчання свідчить про неможливість її працевлаштування впродовж часу навчання.
Так, місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано у м. Оріхів Запорізької області, тоді як вищий навчальний заклад, у якому вона навчається, знаходиться у м. Запоріжжі, що свідчить про наявність у неї витрат, пов`язаних з проживанням та проїздом до місця навчання.
ОСОБА_1 є особою працездатного віку, отримує заробітну плату, має у власності транспортний засіб та додатковий дохід від продажу рухомого майна, а тому спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги.
Встановивши, що ОСОБА_3 навчається в КЗ вищої освіти «Хортицька національна навчально - реабілітаційна академія» Запорізької обласної ради та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а ОСОБА_1 , який працездатний та працевлаштований, має можливість надавати дочці таку допомогу, суд першої інстанції, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази на предмет їх належності, допустимості та достатності для правильного вирішення справи, дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_3 та стягнення з ОСОБА_1 аліментів на повнолітню дочку, яка продовжує навчання, у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення позивача до суду і до закінчення навчання або до досягнення позивачкою двадцяти трьох років.
Посилання ОСОБА_1 на неможливість сплачувати аліменти на утримання дочки у розмірі ј частини від його доходів у зв`язку зі станом його здоров`я не можуть бути взяті до уваги, оскільки з наданих відповідачем доказів дійсно вбачається, що він має діагноз Гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 ст., однак, доказів того, що стан його здоров`я впливає на його працездатність та існують будь-які обмеження щодо роботи, матеріали справи не містять. Доказів наявності витрат на лікування та їх розміру відповідачем також не надано.
Твердження ОСОБА_1 , що він не має змоги сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом, оскільки має на утриманні свою матір похилого віку, дружину та малолітнього сина, судова колегія відхиляє, оскільки розмір аліментів на утримання ОСОБА_3 судом першої інстанції визначено з урахуванням перебування на утриманні ОСОБА_7 сина від другого шлюбу, а доказів щодо непрацездатності його дружини та її утримання відповідачем матеріали справи не містять. Так само матеріали справи не містять і відомостей щодо перебування на його утриманні матері.
Доводи апеляційної скарги про те, що він також є студентом та навчається в Класичному приватному університеті зі сплатою 5 200 грн. за семестр, що відповідно впливає на бюджет його сім`ї, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки вказане навпаки свідчить про матеріальне забезпечення позивача, та маючи, за твердженням скаржника, повнолітню доньку, дружину та малолітнього сина, позивач має змогу сплачувати за навчання в вищому навчальному закладі за контрактом, а не на бюджетній основі.
Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, судом першої інстанції враховано обставини, визначені в ст. 182 СК України, стан здоров`я та матеріальне становище повнолітньої доньки відповідача, яка навчається у педагогічному коледжі комунального закладу вищої освіти «Хортицька національна навчально-реабілітаційна академія» Запорізької обласної ради та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги. Встанволено.
Враховуючи матеріальний стан відповідача, його стан здоров`я та можливість надавати матеріальну допомогу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача на її утримання аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 23.09.2020 року (день подачі позову) і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною 23 років.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано та порушено норми матеріального і процесуального права.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 22 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді: