Постанова
Іменем  України                                
 
02 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 606/904/18
 
провадження № 61-5626 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,                           Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідачі:  ОСОБА_2 , Микулинецька селищна рада Теребовлянського району Тернопільської області; 
третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Ткача З. Є.,
Ткач О. І., Шевчук Г. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до                      ОСОБА_2 , Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, про усунення перешкод у здійсненні приватизації земельної ділянки та зобов`язання вчинити певні дії. 
 
Позовна заява мотивована тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Микулинецької селищної ради Теребовлянського району від 04 серпня 2017 року № 682 «Про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)                   ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 » їй надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у власність орієнтовною площею 0,21 га в АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови, угіддя-земля одно-двоповерхової житлової забудови.
На виконання вказаного рішення органу місцевого самоврядування нею виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), який без погодження акту приймання-зберігання межових знаків на зберігання суміжним землекористувачем ОСОБА_2 , подано для затвердження Микулинецькою селищною радою Теребовлянського району Тернопільської області.
Однак, селищною радою такий проект землеустрою безпідставно не затверджено, а рекомендовано їй звернутись до суду для вирішення питання в судовому порядку.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги,  ОСОБА_1 просила суд зобов`язати Микулинецьку селищну раду Теребовлянського району Тернопільської області затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) про передачу їй у власність земельної ділянки площею 0,2068 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 без погодження меж із суміжним землекористувачем ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції  
 
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 листопада 2018 року у складі суддіРомазан Л. С. позов                             ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано Микулинецьку селищну раду Теребовлянського району Тернопільської області усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права на приватизацію земельної ділянки площею 0,2068 га для будівництва та житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовано по АДРЕСА_1 без погодження меж із суміжним землекористувачем ОСОБА_2 та затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,2068 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташовано по АДРЕСА_1 без погодження меж із суміжним землекористувачем ОСОБА_2 . У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відмовивши у прийнятті рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд без погодження суміжного землекористувача ОСОБА_2 , Микулинецька селищна рада порушила право ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки площею 0,2068 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1 .
Крім того, суд зазначив, що непогодження сумісним землекористувачем ОСОБА_2 меж земельної ділянки не є підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність. Учасниками справи не подано суду даних про невідповідність розміру земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , яку органом місцевого самоврядування виділено ОСОБА_1 для здійснення нею приватизації на підставі рішення цієї ради від 04 серпня 2017 року № 682.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області задоволено. Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 листопада 2018 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що своє право на спірну частину земельної ділянки ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що в минулому вона була в правомірному користуванні її батька, однак після його смерті неправомірно була захоплена матір`ю відповідачки ОСОБА_2 , яка проживала з батьком.
Проте, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази того, що право користування земельною ділянкою, яка перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_2 , перейшло до ОСОБА_1 одночасно з переходом права власності на 3/4 частини будинку після смерті батька та в порядку спадкування після смерті сестри - ОСОБА_3 .
У зв`язку з цим, колегія суддів відхилила доводи ОСОБА_1 про те, що відсутність згоди суміжного землекористувача не є підставою для відмови передачі у приватну власність земельної ділянки, площею 0,2068 га, оскільки вона не довела належними доказами, що ціла земельна ділянка, межі якої визначені в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надані для затвердження Микулинецькій селищній раді, перебувала в її правомірному користуванні.
За цих обставин в селищної ради не було підстав для прийняття рішення про передачу ОСОБА_1 у власність земельної ділянки у межах, зазначених в технічній документації, інакше це б порушило вимоги пункту «а» частини третьої статті 116 ЗК України.
Зобов`язавши селищну раду затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,2068 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, суд першої інстанції не врахував вимоги закону щодо порядку передачі у приватну власність земельних ділянок, що перебувають у користуванні та докази у справі щодо фактичного та правомірного користування сторін ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) земельними ділянками.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У березні 2020 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової                             палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2020 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу                                              № 606/904/18 із Теребовлянського районного суду Тернопільської області.
 
У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15 травня 2017 року у справі                         № 606/341/17 визнано частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 окремим будинковолодінням  та визнано за нею право власності.
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області                                 від 09 березня 2016 року у справі № 606/68/16-ц аналогічно визнано право власності на частину будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та визнано вказану частину будинку окремим будинковолодінням.
Відтак, будинковолодіння ОСОБА_1 , як і ОСОБА_2 , є окремими будинковолодіннями з окремими земельними ділянками для обслуговування вказаних будівель в силу вимог статті 120 ЗК України.
З моменту припинення права спільної часткової власності будинковолодіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали суміжними землекористувачами з усіма правами та обов`язками.
Після припинення права спільної часткової власності у неї виникло законне право на приватизацію земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд без згоди на це ОСОБА_2 , як співвласника будинковолодіння, а, відтак, і земельної ділянки. 
Вказувала, що відсутні будь-які докази захоплення саме нею частини земельної ділянки ОСОБА_2 . Крім того, у висновку Постійної комісії з питань регулювання земельних відносин від 23 лютого 2018 року, який був затверджений селищною радою рішенням  від 26 лютого 2018 року № 934, відсутні посилання селищної ради на невідповідність площі чи конфігурації земельної ділянки площею 0,2069 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , наданій ОСОБА_1 . У Висновку комісії вказується лише на те, що                             ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є суміжними землекористувачами та при поділі будинковолодіння не було проведено поділу земельної ділянки.
Земельні ділянки, якими користуються ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вже давно визначені та кожен із вказаних користується наданою селищною радою земельною ділянкою у відповідності до площ, що підтверджується земельнообліковими документами сільської ради та у відповідності до проекту земельних ділянок с. Воля, а, відтак, необхідності поділу земельних ділянок при поділі будинковолодіння у сторін не було.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2020 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, підстави для скасування судового рішення апеляційного суду відсутні. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_2 на праві власності належала 1/4 частка житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на майно серії НОМЕР_1 від 13 жовтня 2011 року, яке видане виконавчим комітетом Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області та витягом про державну реєстрацію прав на вказане нерухоме майно від 13 жовтня 2011 року.
 
Інша частина 3/4 частини будинковолодіння належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Після смерті ОСОБА_3 належну їй частку в спірному будинковолодінні успадкувала ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності за заповітом від 23 квітня 2013 року.
 
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області                             від 09 березня 2016 року у справі № 606/68/16-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Микулинецька селищна рада Теребовлянського району Тнрнопільської області, про припинення права власності на 1/4 житлового будинку задоволено. Припинено право власності на 1/4 частину будинковолодіння та визнано за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області                        від 15 травня 2017 року у справі № 606/341/17 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Микулинецька селищна рада Теребовлянського району Тернопільської області, про виділення частки із домоволодіння, що перебуває у спільній частковій власності та визначення окремим будинковолодінням, право спільної часткової власності на вказане будинковолодіння припинено та ОСОБА_1 визнано власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 - власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .
 
Також встановлено, що земельні ділянки перебувають в постійному користуванні сторін, що підтверджується виписками з погосподарських книг.
 
Зокрема, згідно записів в погосподарських книгах за 1991-2000 роки за будинковолодінням, яким користувалась сім`я ОСОБА_2 , обліковувалась земельна ділянка площею 0,25 га. Згідно погосподарської книги № 3 за рідною сестрою позивачки - ОСОБА_3 , обліковувались земельні ділянки, в тому числі з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,21 га.
 
Рішенням виконавчого комітету Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 04 серпня 2017 року                  № 682 «Про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 » надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) орієнтовною площею 0,21 га, що розташована по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови, угіддя-земля одно-двоповерхової житлової забудови.
 
На виконання вказаного рішення органу місцевого самоврядування за замовленням ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), якою розроблено план земельної ділянки, площею 0,2068 га.
 
Висновком постійної комісії з питань регулювання земельних відносин, охорони навколишнього середовища в складі голови комісії від 23 лютого 2018 року, затвердженого рішенням Микулинецької селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області, від 26 лютого 2018 року                  № 934, ОСОБА_1 рекомендовано звернутись до суду для вирішення питань (порядку користування земельними ділянками) у судовому порядку.
 
Підставою для відмови у затвердженні технічної документації була відсутність згоди суміжного землекористувача - ОСОБА_2 (з посиланням на висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладені в ухвалі від 18 лютого 2015 року у справі                      № 6-42929св14.)
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
 
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
 
Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
 
Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
 
Згідно з пунктом «г» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0, 25 га, в селищах - не більше                 0, 15 га, в містах - не більше 0, 10 га.
 
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.
 
Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
 
Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
 
Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
 
Таким чином, наведеними правовими нормами встановлено виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад вирішувати питання у галузі земельних відносин, зокрема приймати рішення щодо безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.
 
Повноваження органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені                          статтями 118, 122 ЗК України.
 
Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи                    комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.
 
Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
 
За змістом статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.
 
Відповідно до частини другої статті 198 ЗК України кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, виготовлення кадастрового плану.
 
Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» визначено поняття технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та її складові. Так, вказана документація включає кадастровий план земельної ділянки, акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, що включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.
 
Додатком № 2 до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, встановлено форму та зміст акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання, в якому зазначається, чи має власник/користувач суміжних земельних ділянок претензії до існуючих меж.
 
Погодження меж земельної ділянки є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем суміжної земельної ділянки не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради у затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Ненадання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. 
 
Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження                № 14-652цс18), від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19) .
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК україни).
 
Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
 
Відповідно до частини другої статті 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
 
Враховуючи наведені норми права, суд першої інстанції, встановивши, що судовими рішеннями припинено право спільної часткової власності позивача та відповідача на житловий будинок по АДРЕСА_1 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що непогодження сумісним землекористувачем ОСОБА_2 меж земельної ділянки не є підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки у власність. Доказів щодо невідповідності розміру земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 , яку органом місцевого самоврядування виділено ОСОБА_1 для здійснення нею приватизації на підставі рішення цієї ради від 04 серпня 2017 року № 682, відсутні, а тому Микулинецькою селищною радою Теребовлянського району Тернопільської області безпідставно відмовлено ОСОБА_1 у затвердженні технічної документації із землеустрою без погодження суміжного землекористувача - ОСОБА_2 , у зв`язку із чим її порушене право на приватизацію земельної ділянки підлягає поновленню. 
 
Отже, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та обставинам справи.
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року скасувати, рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 листопада 2018 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
                                                                                                            
Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    В. В. Шипович