Справа № 162/755/20 	Головуючий у 1 інстанції: Цибень О. В. 	
Провадження № 22-ц/802/538/21  Категорія: 53 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
31 травня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в місті Луцьку цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 02 лютого 2021 року,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 03 вересня 2017 року відбулась ДТП за участі автомобіля Mercedes Benz Sprinter, р.н.з. НОМЕР_1 , що знаходився під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Volkswagen Golf, р.н.з. НОМЕР_2 , який знаходився під його керуванням, по вул. Брестській в смт Любешів Волинської області.
Позивач вказує, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб, який знаходився під його керуванням, зазнав ушкоджень, що підтверджується висновком №35 експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля, згідно якого матеріальний збиток становить 37380,43 грн, та витрати на проведення якого в сумі 4000 грн просить стягнути з відповідача. 
Заподіяння моральної шкоди позивач мотивував тим, що в результаті даних подій отримав тілесні ушкодження, що підтверджується висновком судово-медичного експерта №105, шкода виразилась у фізичному болю та стражданнях, переживаннях, втраченій душевній рівновазі, різкому загостренні почуття скривдженої гідності, образи, заниженні самооцінки та впевненості у своїх можливостях. Оскільки внаслідок даних обставин він змушений звернутись до адвоката за правничою допомогою, понесені у зв`язку з цим витрати також просив стягнути з відповідача.
Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 02 лютого 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 37380 гривень 43 копійки матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та 5000 гривень моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 гривень 80 копійок судового збору за майнову вимогу та 350 гривень 33 копійки за вимогу про відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля Volkswagen Golf НОМЕР_2 у розмірі 4000 гривень.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій покликається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд належним чином не з`ясував належність позивача як суб`єкта спірних правовідносин та інші обставини справи, що мають істотне значення для справи, невірно визначив наявність у ОСОБА_1 права вимоги у даному позові, наявні у справі докази не доводять понесені позивачем витрати, оскільки заявлені до відшкодування матеріальні збитки є нереальними. Звертає увагу суду на те, що позивач ОСОБА_1 не мав законного права володіти та користуватися автомобілем Volkswagen Golf, р.н.з. НОМЕР_2 , без його реєстрації у встановленому порядку та без тимчасового реєстраційного свідоцтва. Також посилається на норми ч. 4 ст. 380 МК України та вважає, що позивач не мав жодних законних підстав на час вчинення ДТП володіти і користуватися даним автомобілем, а тому на нього не поширюється дія ст. ст. 397, 1166 ЦК України та п.2.1 і 2.2 ПДР, він є неналежним суб`єктом спірних правовідносин і у нього відсутнє право вимоги за цим позовом, що свідчить про невірне застосування судом норм права.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 вказує про необгрунтованість та безпідставність апеляційної скарги, зазначає, що судове рішення відповідає завданню цивільного судочинства, ухвалене судом у відповідності до норм матеріального та процесуального права, на підставі повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи, а тому підстав для зміни чи скасування немає.
Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, що йому, як потерпілому внаслідок ДТП, завдано майнової шкоди на суму 37380 грн 43 коп. та що він зазнав фізичного болю у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я, зазнав душевних страждань внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу та вимушених обмежень і змін у повсякденному житті. Також підлягали до задоволення судові витрати, понесені позивачем та належним чином підтверджені.        
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 об 11 годині 20 хвилин 03 вересня 2017 року по вулиці Брестській у селищі Любешів Любешівського району Волинської області, керуючи автомобілем «Мерседес Бенц Спринтер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , всупереч пунктам 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху перед початком руху з місця для паркування не переконався у безпечності маневру, не надав переваги у русі та допустив зіткнення з автомобілем «Фольксваген Гольф», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних ушкоджень з матеріальними збитками.
Вказані обставини, як вірно зазначив суд першої інстанції, підтверджуються наступними доказами. 
Постановою Волинського апеляційного суду від 19 жовтня 2020 року було залишено без змін постанову Любешівського районного суду Волинської області від 06 серпня 2020 року, якою ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Крім того, позивач звертався до страхової компанії «Українська транспортна страхова компанія», оскільки автомобіль відповідача - Mercedes-Benz sprinter, НОМЕР_1 , був застрахованим згідно полісу ОСЦПВвнтз № АК/1898344.
Однак, листом від 15.10.2020 року за № 359-В позивачу відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі ст. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-страхової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж одного року (а.с. 96-97).
На замовлення позивача було складено висновок №35 експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля Volkswagen Golf НОМЕР_2 від 14.05.2018 року, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту зазначеного автомобіля з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу складає 37380,43 гривень (а.с. 11-15).
Згідно зі ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Статтею 1166  ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно з ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.
Враховуючи зазначене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у даному випадку у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування через неподання заяви впродовж одного року, а суб`єктом, який має задовольнити вимогу позивача, є саме завдавач шкоди - відповідач.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відхилення аргументів відповідача про те, що ОСОБА_1 у момент дорожно-транспортної пригоди керував автомобілем з «єврономерами» і не ввозив цей автомобіль на митну територію України для своїх особистих потреб, а тому таке володіння не є правомірним. 
Загальне право на передачу керування транспортним засобом та умови для визнання законності цього визначені п.2.2 Правил дорожнього руху.
В силу вимог п.2.2 ПДР власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Частиною 1 статті 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.
Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (ч. 3 ст. 397 ЦК України).
За змістом частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне.
Таким чином, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб законність володіння таким транспортним засобом презюмується. При цьому, судом не встановлено, а відповідачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності реєстраційних документів у позивача як водія транспортного засобу – автомобіля Volkswagen Golf НОМЕР_2 на момент ДТП чи доказів відсутності посвідчення водія у фізичної особи ОСОБА_1 .
Також судом першої інстанції не встановлено заволодіння автомобіля Volkswagen Golf НОМЕР_2 неправомірним способом водієм ОСОБА_1 , а апелянт не довів неправомірність володіння позивачем транспортним засобом на момент ДТП, оскільки не надав відповідного рішення суду, в тому числі і рішення, пов`язаного з порушенням митних правил ввезення транспортного засобу.
Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 правомірно володів транспортним засобом відповідно до вимог п.п.2.1, 2.2 Правил дорожнього руху України, ч.9 ст.15 Закону України «Про дорожній рух».
Саме до такого висновку щодо правомірності володіння забезпеченим транспортним засобом та відсутності встановлення спеціальних заборон щодо страхування автомобілів, ввезених в Україну на умовах тимчасового використання, дійшов і Верховний Суд у справі №910/14693/17 (Постанова ВС від 08.04.2019 року).
Так, у пункті 20 постанови Верховного Суду від 8 квітня 2019 року у справі №910/14693/17 зазначено: «Відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб».
Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що автомобіль позивача був ввезений в Україну в режимі тимчасового ввезення для особистого користування громадянином ОСОБА_3 і це начебто спростовує факт добросовісного володіння ТЗ на момент ДТА повністю спростовується наступним.
У справі, що переглядається, установлено, що транспортний засіб, який спричинив збитки внаслідок ДТП, є власністю громадянини Польщі ОСОБА_3 .
Разом з тим матеріали справи свідчать про те, що автомобіль, яким керував позивач, перетнув митний кордон України 11.07.2017 року в зоні діяльності Волинської митниці ДФС та був ввезений в режимі тимчасового ввезення до 1 року (а.с. 135).
Частиною 1 статті 380 МК України визначено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів. Обов`язковою умовою допуску зазначених транспортних засобів до тимчасового ввезення на митну територію України є реєстрація цих транспортних засобів в уповноважених органах іноземних держав, що підтверджується відповідним документом.
Норми положення пункту (b) статті 7 Додатку "C" Конвенції про тимчасове ввезення від 26.06.1990 р. (до якої приєдналася Україна22.09.2004 р.) вказують, що транспортні засоби приватного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення. Кожна Договірна Сторона може дозволити таке використання особою, яка постійно проживає на її території, зокрема якщо вона використовує його від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.
В даному випадку можливо лише припускати про вчинення митного правопорушення, що відноситься до компетенції митних органів.
Таким чином, посилання на ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України в обґрунтування незаконності володіння (управління) транспортним засобом визнаються судом недоведеними, так як належними та допустимими доказами не встановлено, що ОСОБА_1 , який управляв відповідним транспортним засобом, робив це без належного дозволу користувача права на тимчасове ввезення.
Покликання відповідача в апеляційній скарзі на нову редакцію статті 380 Митного кодексу України від 08.11.2018 року не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки ДТП сталася до внесення змін у цю норму закону - 03 вересня 2017 року.
Отже, зважаючи на наведені норми закону, суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги щодо відсутності права вимоги у ОСОБА_1 як неналежного позивача у даній справі.
На підставі встановлених в суді обставин та поданих сторонами доказів суд також вірно вважав про доведення позивачем, як потерпілим внаслідок ДТП, яка сталась з вини ОСОБА_2 , завданої майнової шкоди на суму 37380,43 грн, яка складається із шкоди, завданої майну, внаслідок пошкодження транспортного засобу.
Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
На підставі викладеного суд вірно погодився з доводами представника позивача, що внаслідок ДТП потерпілий ОСОБА_1 зазнав фізичного болю у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я, а також він зазнав душевних страждань внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу та вимушених обмежень і змін у повсякденному житті, що має ознаки моральної шкоди.
Судом також вірно були розподілені судові витрати на підставі ст.ст.137, 139, 141 ЦПК України.
Суд вважав, що розмір витрат ОСОБА_1 на оплату послуг адвоката у розмірі 8000 грн. є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а також з часом, витраченим адвокатом на виконання цих послуг.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів доходить висновку, що рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Разом з тим, позивач просив стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати на правничу допомогу адвоката за розгляд справи в суді апеляційної інстанції та подав на підтвердження цього відповідні докази - договір № 15/03/2021 від 15.03.2021 р., рахунок на оплату, меморіальний ордер від 10.04.2021 р. про фактичну сплату 5000 грн, акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 20.04.2021 р. та докази направлення копій цих доказів іншій стороні.
Відповідно до абзацу першого частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з підпунктом в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Частинами 5, 6 статті 137 ЦПК передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Оскільки відповідачем, який був ознайомлений зі змістом вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, не подано заперечень щодо розміру таких витрат, то апеляційний суд не вправі зменшувати суму витрат, належну до стягнення з відповідача.
Отже, суд стягує з відповідача в користь позивача понесені ним та підтверджені витрати на правничу допомогу, пов"язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в сумі 5000 грн.
За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 02 лютого 2021 року в даній справі залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  понесені ним витрати на правничу допомогу адвоката за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 31 травня 2021 року.

       Головуючий
       Судді