ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 червня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/14853/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Шлай А.В. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Кругового О.О.,     
за участю секретаря судового засідання Цвєткової К.П.,      
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 р. (суддя Юрков Е.Ю.) в адміністративній справі № 160/14853/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ,     про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1  щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/4604/20 від 08.07.2020, за період з 27.12.2018 по 22.09.2020, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за останні 2 місяці до дати звільнення;  зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/4604/20 від 08.07.2020, за період з 27.12.2018 по 22.09.2020, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за останні 2 місяці до дати звільнення позивача.
В обґрунтування позову позивач вказував, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 252 від 27.12.2018 його знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини. Проте остаточний розрахунок, а саме - виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як учаснику бойових дій, проведено 22.09.2020 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 160/4604/20 від 08.07.2020 року. Вказує, що допущена відповідачем затримка розрахунку при звільненні є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме – виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня   2021 р., ухваленим за результатами розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, позовні вимоги задоволено.
Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку відповідачем. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, скаржник просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, відмовивши у задоволенні позову. На думку скаржника, середній заробіток, який просить нарахувати позивач у розмірі 181016,64 грн. за час затримки виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку не є співмірною із сумою самої компенсації у розмірі 11773,23 грн. Суди мають застосовувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, на що вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Скаржник зазначає, що ОСОБА_1 тривалий час (з 2018 р. – часу звільнення і до 2020 р. – позов до суду) не звертався за отриманням компенсації за невикористану ним додаткову відпустку, що також має бути враховано при визначенні розміру суми середнього заробітку. Слід зазначити, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки виплачується військовослужбовцю на підставі його рапорту і, відповідно,  наказу командира військової частини. ОСОБА_1 з таким рапортом не звертався. Також, зазначена грошова компенсація не входить до складу грошового забезпечення, тому відсутній обов`язок її виплати у день звільнення військовослужбовця. Скаржник  наполягає на тому, що положення КЗпП України не розповсюджує свою дію на правовідносини з  проходження військової служби.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржене рішення суду першої інстанції – без змін, як законне та обгрунтоване.
У судовому засіданні представники скаржника підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги. Позивач подав  клопотання про розгляд справи без його участі.
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 252 від 27.12.2018 ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу військової частини з 27.12.2018. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 липня 2020 р. у справі № 160/4604/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за період з 2016 по 2018 рік, що сумарно складає 42 календарних дні, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення позивача з військової служби, тобто станом на 27.12.2018; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учасника бойових дій, що передбачені статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", за період з 2016 по 2018 рік, що сумарно складає 42 календарних дні, виходячи із грошового забезпечення станом на день звільнення позивача з військової служби, тобто станом на 27.12.2018. Розрахунок з ОСОБА_1 проведено військовою частиною НОМЕР_1 22.09.2020, що підтверджено платіжним дорученням № 291 від 22.09.2020 на суму 11773,23 грн.
          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не проведенні повного та належного остаточного розрахунку при звільненні позивача зі служби – в день звільнення - 27.12.2018, у зв`язку із чим відповідач повинен нарахувати та виплатити грошову компенсацію за затримку у виплаті грошової компенсації, яка була нарахована та виплачена позивачеві відповідно до рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/4604/20 від 08.07.2020, за період з 27.12.2018 по 22.09.2020, виходячи із середньоденного грошового забезпечення станом за останні 2 місяці до дати звільнення. До спірних правовідносин суд першої інстанції застосував приписи статті 117 Кодексу законів про працю України.
          Відповідно до    статті 116 КЗпП України    при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
                    Частиною першою статті 117 КЗпП України    визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у    статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          За результатами аналізу зазначених законодавчих норм Велика Палата Верховного Суду у справі № 821/1083/17 дійшла висновку, що умовами застосування частини першої      статті 117 КЗпП України    є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України,    враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,             співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи наведений висновок Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів звертає увагу, що предметом позову у справах цієї категорії є саме стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Матеріально-правова підстава – стаття 117 КЗпП України. При цьому, для звернення до адміністративного суду з таким позовом не є необхідним дотримання приписів частини 5 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки стягнення середнього заробітку не є відшкодуванням шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, а спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу звільнення позивача з публічної служби, тобто фактично позивач звертається за вирішенням трудового спору, який, зважаючи на специфіку проходження служби, вирішується в порядку адміністративного судочинства.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем  обрано помилковий спосіб захисту порушених прав. Зобов`язавши відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за затримку у виплаті грошової компенсації, суд взагалі не надав оцінку обставинам, за яких відбулась затримка  розрахунку при звільненні, у тому числі: наявність спору між сторонами щодо права позивача на компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки,  період часу між набранням законної сили судовим рішенням та фактичним перерахуванням коштів та інш. обставини, на які звертала увагу Велика Палата Верховного Суду. Заслуговують на увагу і доводи скаржника про те, що сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні, на виплаті якої наполягає позивач – 181016,64 грн. у 16 разів перевищує суму самої грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки – 11773,23 грн. При цьому, судом не врахована обставина звернення позивача до суду після спливу 1,5 року після звільнення зі служби за отриманням грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Зважаючи на наведені обставини, обрання позивачем  способу захисту порушених прав, який не відповідає характеру спірним правовідносинам, і невикористання судом першої інстанції процесуальною можливістю виходу за межі позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, визначених статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції. Оскільки згідно частини 5 статті 308 цього ж Кодексу суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції, колегія суддів приймає рішення про  відмову у задоволенні позову про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. 
Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити.
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2021 р. в адміністративній справі № 160/14853/20 - скасувати та ухвалити нове рішення.
          У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
                    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 16 червня 2021 р. і оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
  
Головуючий - суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий