Справа № 352/727/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/444/21 
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І.М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                                Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.
за участю секретаря        Капущак С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Тисменицького районного суду, ухвалене суддею Дузінкевичем І.М. 2 серпня 2016 року в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
в с т а н о в и в:
У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 04.06.1994 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Тисменицького району Івано-Франківської області між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №24. У сторін народилась донька — ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на момент подачі позову була повнолітньою.
Позивач зазначав, що причиною звернення до суду є те, що спільне сімейне життя у них з відповідачем не склалося, між ними відсутня любов та повага. Вважав подальше сумісне життя і збереження сім`ї неможливим, оскільки це суперечило б його інтересам, що має істотне значення. Просив розірвати шлюб між ними.
Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 02.08.2016 року позов задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 04.06.1994 року в відділі РАЦСу Тисменицького району Івано-Франківської області, актовий запис №24.
ОСОБА_1 зверталась до суду із заявою про перегляд заочного рішення, яка ухвалою Тисменицького районного суду від 25 січня 2021 року залишена без задоволення.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що її не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи.
Ознайомившись 24.12.2020 року з матеріалами справи, апелянт виявила, що підпис про вручення їй судової повістки вчинено її донькою.
Зазначила, що про звернення чоловіка до суду з позовом про розірвання шлюбу їй не було відомо. Після ухвалення судового рішення вона разом із ОСОБА_2 продовжувала проживати однією сім`єю, вони вели спільне господарство та придбавали майно за спільні кошти.
ОСОБА_4 помер, а апелянт за власний кошт проводила його поховання, що стверджується довідкою №76 від 28.12.2020 року.
Обставини розірвання шлюбу вона виявила після звернення до приватного нотаріуса Тисменицького нотаріального округу про прийняття спадщини після смерті чоловіка — позивача по справі.
Просить скасувати рішення Тисменицького районного суду від 02.08.2016 року та закрити провадження у справі.
В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та її представник - адвокат Новосільська О.Б. доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи,ОСОБА_2 та ОСОБА_1 04.06.1994 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Тисменицького району Івано-Франківської області, про що складено актовий запис №24, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 4).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька — ОСОБА_3 , яка на момент подачі позову була повнолітньою.
Задовольняючи позов та розриваючи шлюб між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що стосунки між сторонами не склались, збереження шлюбу може суперечити інтересам однієї із сторін.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною другою статті 104 та частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Відтак, суд першої інстанції, встановивши, що стосунки, які склались між сторонами, виключають можливість збереження шлюбу, обґрунтовано задовольнив вказану позовну заяву.
Як вбачається з долученої відповідачем до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 05.10.2020 року, позивач по справі ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 39).
Між тим, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції прав відповідача на участь у розгляді справи спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення судова повістка отримана 08.07.2016 року донькою сторін — ОСОБА_3 , про що в повідомленні зроблено запис “Угорчак (дочка)” та поставлено підпис (а.с. 10).
Згідно з частиною третьою статті 76 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.
Що стосується доводів апелянта про те, що право на ухвалення заочного рішення в суду на час ухвалення рішення могло виникнути тільки при повторній неявці відповідача, то слід зазначити наступне.
Так, відповідно до частини четвертої стаття 169 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.
Згідно з частиною першою статті 224 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Отже на момент ухвалення судом першої інстанції заочного рішення процесуальний закон передбачав, що заочний розгляд справи може відбуватися у випадку повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Тисменицького районного суду від 25.05.2016 року судове засідання у справі було призначено на 30.06.2016 року (а.с. 6).
У зв`язку з неявкою відповідача розгляд справи було відкладено на 02.08.2016 року, про що повідомлено відповідача шляхом направлення їй повістки з рекомендованим повідомленням про вручення (а.с. 9), яке отримала ОСОБА_5 (дочка) 08.07.2016 року (а.с. 10).
Таким чином відповідач ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про судове засідання по справі 02.08.2016 року, в яке повторно не з`явилась.
За таких обставин колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, відкладаючи засідання у справі, а згодом ухвалюючи заочне рішення у зв`язку з неявкою відповідача, не порушив право відповідача на захист своїх прав.
Крім того не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Що стосується посилань сторони відповідача на те, що на день смерті вона проживала спільно з ОСОБА_2 та здійснила його поховання за власний рахунок, то такі не спростовують факт розірвання шлюбу між сторонами та не можуть бути підставою для скасування даного рішення суду.
Суд першої інстанції виконав вимоги статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі, а з доводів апеляційної скарги підстав для скасування чи зміни рішення суду не вбачається.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Тисменицького районного суд від 2 серпня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        Г.П. Мелінишин
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 5 квітня 2021 року.