ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

06 квітня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №589/5233/19 
Номер провадження 22-ц/816/401/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Левченко Т. А. 
сторони справи: 
позивач – Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач – ОСОБА_1 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 травня 2020 року в складі судді Лєвші С.Л., ухваленого у м. Шостка,

                                                            в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у листопаді 2019 року, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 25.02.2014 року в розмірі 36256,27 грн та судові витрати в розмірі 1921,00 грн. 
Свої вимоги мотивує тим, що 25.02.2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, шляхом підписання генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 12168,62 грн року зі сплатою 18 % річних. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана угода разом з Умовами та правилами та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Позичальник взяті на себе кредитні зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого, станом на 11.11.2019 року, виникла заборгованість – 36256,27 грн, яка складається з: 9705,60 грн – заборгованість за кредитом; 9368,64 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом; 17182,03 грн – заборгованість з пені. Відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, що і стало підставою звернення до суду. 
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04.05.2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за договором №б/н від 25.02.2014 року в розмірі 36256,27 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» суму судового збору в розмірі 1921,00 грн.
Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі було досягнуто домовленості у належній формі щодо умов кредитного договору, тому банк має право на стягнення заборгованості у заявленому розмірі. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення заборгованості за процентами та пенею, а також заборгованості за тілом кредиту (у зв`язку із застосуванням строку позовної давності) та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити. 
При цьому вказує, що суму боргу за тілом кредиту в сумі 9705,60 грн визнає, але вказана вимога заявлена поза межами строку позовної давності (строк повернення визначений п.п. 2.1 генеральної угоди). Зазначає, що вимоги про стягнення заборгованості за процентами та пенею є необґрунтованими, оскільки позивачем не було доведено факту укладання кредитного договору і узгодження його основних та інших умовах, так як витяг з тарифів та умов та правил надання банківських послуг нею не підписані. 
У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. Вказує, що у підписаній сторонами генеральній угоді було погоджено всі істотні умови кредитного договору, тому вимоги банку є обґрунтованими. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як вбачається із цивільної справи, 25.02.2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 відбулось підписання генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с. 8). 
Пунктом п. 2.1 угоди передбачено, що банк надає позичальнику строковий кредит в розмірі 12168,64 грн на термін 24 місяці з 25.02.2014 року по 29.02.2016 року зі сплатою 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту зі сплатою щомісячних платежів.
При порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої визначений в Умовах та правилах за кожен день прострочення (п. 2.8 генеральної угоди).
Також, друкованим текстом анкети-заяви передбачено, зокрема, наступне – «Я согласен (-на), что данное Генеральное соглашение вместе с предложенными ПАО КБ «ПРИВАТБАНК» Условиями и правилами, Тарифами составляют между мной и Банком кредитный договор».
Додані банком до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, відповідачем не підписані (а.с. 9-32).
Представлений до позову банком розрахунок кредитної заборгованості станом на 11.11.2019 року складає –36256,27 грн, з яких: 9705,60 грн – заборгованість за кредитом; 9368,64 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом, обрахованих з 18 % річних або 1,5 % в місяць; 17182,03 грн – заборгованість з пені (а.с. 5-6).
Підставами позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» є неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, який було укладено шляхом підписання відповідачем генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, та стягнення заборгованості по тілу кредиту, відсоткам за користування кредитними коштами, а також неустойки у вигляді пені, визначених відповідно до вказаних генеральної угоди та Умов та правил.
Відповідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
За приписами ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.  
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, кредитний договір укладається в письмовій формі, в якому його сторонами погоджується розмір кредиту, умови його надання, повернення, сплати процентів за користування кредитом, застосування неустойки, у разі неналежного виконання зобов`язання.  
Таким чином, між сторонами у справі 25.02.2014 року було укладено кредитний договір в належній формі, шляхом підписання ОСОБА_1 генеральної угоди, у якій сторонами було погоджено, зокрема, розмір кредиту та відсоткової ставки за користування кредитними коштами на рівні 1,5 % в місяць або 18 % річних, строк дії кредитного договору, порядок погашення заборгованості, застосування неустойки, за порушення грошового зобов`язання. 
Доводи апеляційної скарги протилежного спростовуються матеріалами справи та не доведені відповідачем у відповідності до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України. 
Згідно зі ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12.
Відповідно до пункту 2.1 генеральної угоди термін дії кредитного договору до 29.02.2016 року.
Тому проценти за користування кредитом поза межами строку дії договору, за період з 01.03.2016 року до 11.11.2019 року (дата по яку банк просить стягнути відсотки), не підлягають нарахуванню, а вимоги позову в цій частині - задоволенню. 
Звідси, ОСОБА_1 має перед банком обов`язок щодо погашення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, виходячи з відсоткової ставки 18 % річних, за період з 25.02.2014 року по 29.02.2016 року, що становить, згідно розрахунку банку, 2812,51 грн.
Також, за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
У генеральній угоді, підписаній сторонами, розмір та порядок застосування неустойки у вигляді пені не передбачений, натомість зазначено, що її розмір визначається в Умовах та правилах (п. 2.8 генеральної угоди).
При цьому, матеріали справи, які були представлені банком не містять підтверджень, що саме ці витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, вказані документи позивача належним доказом бути не можуть, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Також, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин (25.02.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04.12.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в генеральній угоді домовленості сторін про застосування неустойки у вигляді пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком витяг з умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Таким чином, вимоги банку про стягнення заборгованості за пенею є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з підстав наведених вище.
Що стосується заявленого в апеляційній скарзі клопотання про застосування строків позовної давності, то воно не приймається до розгляду, оскільки таке клопотання ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про розгляд справи (а.с. 51), повинна була заявити до суду першої інстанції до винесення ним рішення суду (ч. 3 ст. 267 ЦК України), що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 17.04.2018 року у справі №200/11343/14-ц.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, на підставі ст. 376 ЦПК України, в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цих вимог позову, а також зміні в частині визначення заборгованості за відсотками та викладенням резолютивної частини рішення в новій редакції про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь банку 12518,11 грн заборгованості за кредитним договором №б/н від 25.02.2014 року, яка складається з: 9705,60 грн - заборгованість за кредитом; 2812,51 грн - заборгованість за відсотками.
В іншій оскарженій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування в цій частині немає.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи межі задоволення позову та апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 663,26 грн у відшкодування фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позову. Також, з банку на користь відповідача підлягає стягненню 1886,61 грн у відшкодування фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а), г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375,  376, 381-382 ЦПК України, суд

                                                             п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 травня 2020 року в частині задоволення вимог позову про стягнення заборгованості по пені скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні, а в частині визначення заборгованості за відсотками та розподілу судових витрат – змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 12518,11 грн заборгованості за кредитним договором №б/н від 25 лютого 2014 року, яка складається з: 9705,60 грн - заборгованість за кредитом; 2812,51 грн - заборгованість за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 663,26 грн у відшкодування фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позову.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1886,61 грн у відшкодування фактично понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий -                                                                                            С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                         О.І. Собина

                                                                                                                    Т.А. Левченко