ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 637/488/20                                        Головуючий суддя І інстанції Островська Н. І.
Провадження № 22-ц/818/3627/21                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності на земельну ділянку

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2021 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря : Семикрас О.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 09 березня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Островської Н.І., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської селищної ради Харківської області, Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визнання права на земельну частку (пай),
встановив:

04 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Шевченківської селищної ради Харківської області, Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визнання права на земельну частку (пай),
Позовна заява мотивована тим, що 29.06.1984 вона була прийнята у члени колективного сільськогосподарського підприємства «Надія», де продовжувала працювати до 21.03.1998 року. Землю у колективну власність КСП «Надія» було передано 19.01.1996 року на підставі Державного акту на право колективної власності на землю. Вона була включена за номером запису 246 у Додаток 1 до Списку громадян - членів КСП до Державного акту. Проте, відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Надія» відсутній запис про реєстрацію сертифікату на її ім`я, тобто сертифікат на право на земельну частку (пай) на її ім`я не виготовлявся. 
У період паювання землі вона працювала у КСП «Надія» та була членом КСП. З посиланням на Указ Президента України № 720/95 від 08.08.1995 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" зазначила, що право на земельну частку (пай) особи виникає не з часу внесення членів КСП до Списку, доданого до Державного акту на право колективної власності на землю, перевірки і затвердження цього Списку, а з моменту передачі Державного акту конкретному КСП, членом якого вони є. Право на земельну частку (пай) особи виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством Державного акту на право колективної власності на землю, в якому ця особа вказана, як така, що має право на земельну частку (пай). Оскільки про включення її прізвища до списку членів КСП «Надія», які мають право на земельну частку (пай), вона дізналася 06.08.2019 року з листа відділу у Шевченківському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, вважає, що строк позовної давності пропущено із поважних причин, а тому вважає, що має право на земельну частку (пай) розміром 6,68 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) на території Петропільської сільської ради Шевченківського району Харківської області.
Зазначила, що у період з 31.07.1984 по 19.12.1992 працювала у колгоспі імені ОСОБА_2 , була членом колгоспу, а з 19.12.1992 по 21.03.1998, в зв`язку з реорганізацією колгоспу, була переведена у КСП «Надія», членом якого залишалася до звільнення. За період трудової діяльності їй було видано трудову книжку колгоспника № 25 від 29.06.1984 року та вкладиш до трудової книжки, які містять записи про її трудовий стаж та трудову діяльність. Проте, у трудовій книжці є помилки щодо написання її прізвища та імені по - батькові. Зокрема, їй ОСОБА_1 , було видано трудову книжку з датою видачі 29.06.1984, в якій вона записана як « ОСОБА_3 (російською мовою), що не відповідає її паспорту громадянина України та свідоцтву про шлюб. У зв`язку із розбіжністю записів у правовстановлюючих документах вона не має можливості підтвердити трудовий стаж згідно записам у ній, а також членство в колгоспі імені Петровського та КСП «Надія». 
На підставі вищевикладеного, уточнивши позовні вимоги 17.09.2020 року, ОСОБА_1 просила визнати причини пропуску строку позовної давності поважними, поновивши строк для звернення до суду з даним позовом, а також визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 6,68 умовних кадастрових гектари, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) із земель реформованого КСП «Надія» на території Шевченківської селищної ради Харківської області; встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме трудової книжки колгоспника № 25 з датою заповнення від 29 червня 1984 року, виданої на ім`я « ОСОБА_1 та запису № 246 в Додатку 1 - Списку громадян – членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства до Державного акту на право колективної власності на землю ХР 27-00-000439 КСП «Надія».
Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 09 березня 2021 року позов задоволено частково. 
Встановлено факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трудової книжки колгоспника № 25 з датою заповнення від 29 червня 1984 року, на ім`я « ОСОБА_1 ".
Встановлено факт належності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запису № 246 в Додатку 1- Списку громадян – членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства до Державного акту на право колективної власності на землю ХР 27-00-000439 Колективного сільськогосподарського підприємства «Надія», зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 4 від 19 січня 1996 року.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 6,68 умовних кадастрових гектари, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) із земель реформованого КСП «Надія» на території Шевченківської селищної ради Харківської області.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, та як доводи апеляційної скарга виклала позовні вимоги. Вказала, що відповідачем не зазначено правових підстав неотримання нею сертифікату на право на земельну ділянку; що судом необґрунтовано застосовано позовну давність, оскільки про порушення свого права вона дізналась лише у 2019 році.
Вказала, що вона набула права на земельну частку (пай) у день видачі державного акту на право колективної власності на земельну ділянку КСП «Надія», тобто з 19.01.1996 року, однак з невідомих причин сертифікат на земельну частку (пай) виданий не був, вона була введена в оману начальником дільниці КСП який їй пояснив, що вона не має права на земельну частку (пай), оскільки сертифікат їй виданий не був.
Зазначає, що вона у жовтні 2019 року довідалася що була внесена до списків членів КСП «Надія», які мають право на земельну частку (пай). Вказує, що про порушення свого права дізналася у 2019 році, а саме про включення її прізвища до списку членів КСП «Надія», які мають право на земельну частку (пай), вона дізналася у 2019 році з листа відділу у Шевченківському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, вважає, що строк позовної давності пропущено із поважних причин, а тому вважає, що має право на земельну частку (пай) розміром 6,68 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) на території Петропільської сільської ради Шевченківського району Харківської області.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення у повній мірі відповідає вказаним вимогам.
Так, за змістом статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.
Так, в статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Громадянам, зазначеним в абзаці п`ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області.
Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.
Згідно п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95м «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери,   які раніше   працювали в ньому   і   залишаються     членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є:   свідоцтво про   право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
В статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай).
При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95м "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.
Відповідно до ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність чи користування або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.
Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. 
Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України у п. 24 постанови            від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта.
У ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" зазначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну часту (пай) у встановленому законодавством порядку.
Згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу Президента України особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.
Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.
Позовна давність існує для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові.
Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.
Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу.
Судовим розглядом встановлено, що згідно трудової книжки колгоспника № 25 від 29.06.1984 року ОСОБА_1 29.06.1098 прийнята в члени колгоспу імені Петровського різноробочим, з 1096 по 1989 роки працювала поваром. У 1992 році у зв`язку з реорганізацією колгоспу імені Петровського переведена в члени колективного сільськогосподарського підприємства «Надія». Членство ОСОБА_1 у господарстві припинено 21.03.1998 року на підставі наказу від 26.03.1998 року (а.с. 14, 15).
Згідно протоколу зборів уповноважених колгоспу ім. Петровського від 27.12.1984 року № 2 ОСОБА_1 була прийнята в члени колгоспу з 29.06.1984 року. На підставі протоколу засідань правління КСП «Надія» від 21.03.1998 року № 6 ОСОБА_1 виведено з членів КСП. Згідно протоколу засідань правління КСП «Надія» від 30.01.1999 року № 2 ОСОБА_1 прийнята на роботу в Олександрівську школу кухарем по трудовому договору з 11.01.1999 року ( а.с. 22).
Як вбачається з копії Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-27-00-000439, він зареєстрований 19.01.1996 року в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 4 (а.с. 19).
У Додаток № 1 до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-27-00-000439 від 19.01.1996 року – Список громадян – членів колективного сільськогосподарського підприємства за № 246 включена ОСОБА_1 (а.с. 20, 21).
Виходячи зі змісту п.п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікати на право на земельні частки (паї), одержані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості).
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Також документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
На підставі ст.ст. 3, 5, 6 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок (паїв), ст.ст. 6, 21, 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки входить до компетенції голови районної державної адміністрації.
Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді цивільних справ» при неможливості надати особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання відповідно до п. 7 Указу Президента України № 720/95 від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного відповідною місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі землі у колективну власність, не може позбавити її права на земельну частку (пай).
При розгляді позовів про визнання права на земельну частку (пай) суд виходить з положень Указу Президента України від 8 серпня 1995 року за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», згідно пункту 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.
Отже, вирішальним для визнання права власності на земельну частку (пай) є встановлення дати отримання колективним сільськогосподарським підприємством державного акту на право колективної власності на землю і членство особи у колективному сільськогосподарському підприємстві на час отримання ним акту на право колективної власності на землю.
Таким чином, на момент отримання КСП «Надія» Державного акту на право колективної власності на землю ОСОБА_1 була членом КСП, була включена до списків осіб, що мають право на земельну частку (пай), а тому набула право на земельну частку (пай) з моменту отримання КСП «Надія» Державного акту на право колективної власності на землю, а саме 19.01.1996 року.
В той же час, відповідно до статті 71 ЦК 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 цього Кодексу позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що приймала участь у зборах колгоспу по розпаюванню земель, проте не пам`ятає щодо жеребу. В той час намагалась отримати сертифікат, їй відомо було, що вона є у Списках, однак залишила цю справу оскільки посварилась з начальником дільниці. Повернулась до цього питання у 2019 році, надіславши запит до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в Шевченківському районі. Водночас зазначила, що її чоловік отримав сертифікат, працюючи у цьому ж колгоспі, вчасно.
Що стосується факту належності ОСОБА_1 трудової книжки та запису в Додатку № 1 до Списку громадян – члені КСП, судом правильно встановлено наступне.
За період трудової діяльності ОСОБА_1 видано трудову книжку колгоспника № 25 від 29.06.1984 та вкладиш до трудової книжки НОМЕР_1 від 21.12.2007, які містять записи про її трудовий стаж та трудову діяльність.
Як вбачається з копії трудової книжки з датою видачі 29.06.1984, позивач записана як « ОСОБА_3 » (російською мовою).
Відповідно до: 
- паспорта серії НОМЕР_2 , виданого 21.02.2002 Шевченківським РВ УМВС України у Харківській області на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- картки платника податків, виданої Шевченківським відділенням Куп`янської ОДПІ Харківської області 18.04.2001 року на ім`я ОСОБА_1 ; 
- копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 14.02.1982, позивач значиться як « ОСОБА_1 ». 
У зв`язку із розбіжністю записів у правовстановлюючих документах ОСОБА_1 не має можливості підтвердити трудовий стаж згідно записам, зазначених у трудовій книжці, а також членство в колгоспі імені Петровського та КСП «Надія». 
Відповідно до частини 1, пункту 5 частини 2 ст. 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Положеннями частини 3 ст. 294 ЦПК України визначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. 
Заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання (ч. 1 ст. 316 ЦПК України).
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» із змінами та доповненнями від 25.05.1998 року в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції в цій частині правильно встановив відповідний факт.
Що стосується строку позовної давності, суд зазначає наступне.
За інформацією відділу у Шевченківському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 07.10.2019 року ОСОБА_1 включена у Список членів колективного сільськогосподарського підприємства «Надія» за № 246 до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР № 27-00-000439 від 19.01.1996 року. Відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Надія» відсутні записи про реєстрацію сертифікатів на право на земельну частку (пай), виготовлених на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 22).
06.11.2019 року Шевченківською районною державною адміністрацією Харківської області відмовлено ОСОБА_1 у видачі сертифікату на право на земельну частку (пай), оскільки останні виготовлені у необхідній кількості відповідно до кількості пайовиків і видавалися в одному екземплярі на руки, архівні екземпляри відсутні та не виготовлялися (а.с. 25).
Як пояснив допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що знає позивача з середини 1980-х. З 1989 року разом працювали у їдальні до 2007 року, спочатку КСП «Надія», після реорганізації СТОВ «Грозянське». Теж був членом КСП «Надія», було оголошення щодо розпаювання земель, тягнули жереб. Всіх повідомили щоб отримали сертифікат, а потім Державні акти на землю було розпаювання. Він, як член КСП отримав сертифікат на право на земельну частку (пай). Пояснив, що в Списках на отримання сертифікату зачитували і прізвище – ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_5 пояснив, що знає ОСОБА_1 3 1989-1990 років, працювали разом у КСП «Надія», вона – поваром, він – шофером. Вони були членами колгоспу, разом були на зборах у клубі щодо розпаювання земель. Всім оголосили щодо проведення жеребу та отримання сертифікатів у сільській раді. Було більше 200 чоловік. Пояснив, що він та його сім`я отримали сертифікати.
На момент отримання КСП «Надія» державного акта  на право колективної власності на землю позивачка була членом цього підприємства та оскільки матеріали справи не містять рішення загальних зборів про виключення її із членів підприємства, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», позивачка мала право на отримання земельної частки (паю) із земель КСП «Надія»,  яка становила 6,68 умовних кадастрових гектарів.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 посилалась на те, що посадовими особами КСП «Надія» помилково не виготовлено  на її ім`я і не видано їй сертифіката на право на земельну частку (пай), на час ліквідації КСП «Надія» допущену помилку виправлено не було, а тому вважала, що має право на звернення до суду за захистом свого пропущеного права.

Разом з тим, обґрунтування позивачкою своїх доводів щодо пропущеного нею строку позовної давності нормами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якими заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно  від спливу позовної давності є хибними, оскільки на спірні правовідносини поширюються норми ЦК УРСР 1963 року, які діяли на час розпаювання земель КСП «Надія» та які судом апеляційної інстанції правомірно застосовано.

Так, вирішуючи питання щодо пропуску позивачкою строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 про порушення свого права на земельну частку (пай) повинна була дізнатись з моменту отримання КСП «Надія» державного акту на право колективної власності на землю з 19.01.1996 року

Однак, позивачка у передбачений законом строк без поважних на те причин не звернулася до суду з вказаними вимогами, що стало підставою для відмови у задоволенні позову. Інших фактів та доказів, які б свідчили про поважність причин пропущення строків позовної давності позивачкою не надано.

Крім того, зазначені в позові обставини про неотримання ОСОБА_1 сертифікату на належну їй земельну частку (пай) зазначала, що намагалась отримати сертифікат, їй відомо було, що вона є у Списках, однак залишила цю справу оскільки посварилась з начальником дільниці. Повернулась до цього питання у 2019 році, надіславши запит до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в Шевченківському районі. Водночас зазначила, що її чоловік отримав сертифікат, працюючи у цьому ж колгоспі, вчасно, що свідчить про її обізнаність в цій ситуації, що склалася, а, отже, вона мала об`єктивну можливість вчасно отримати відповідну правову допомогу і у встановлений строк звернутися до суду.

Таким чином позивач знала, що має право на земельну частку (пай), але протягом 23 років не реалізувала своє право щодо звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права, не надала поважних причин пропуску цього строку, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині, у зв"язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто у даному випадку не пізніше 2000 року, коли позивач почала звертатися за захистом свого права у позасудовому порядку. 

Правова необізнаність позивача, або ті обставини, що позивач є особою матеріально не забезпеченою, на протязі певного часу не реалізувала своє право щодо звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права, не можна вважати поважними причинами, оскільки ці обставини суттєво їй не перешкоджали у доступі до суду, що не вимагало тривалого часу чи значних судових витрат, пов`язаних з подачею позову. Тому наведені нею причини не можна вважати такими, що перешкодили її вчасному зверненню до суду з позовом.

Відповідно до п.6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.
          
На пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.50 Закону України «Про власність» і ст.71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ст.75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1996 році при неотриманні сертифікату, і станом на 2019 рік вона вже безспірно знала про порушення свого права, то трирічний строк позовної давності минув у 1999 році, ще до набрання чинності ЦК України 2004 року.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Доводи позивача про те, що порушення її прав є триваючим з боку відповідачів, є безпідставні і суд першої інстанції обгрунтовано не взяв його до уваги.
У позивача була об`єктивна можливість дізнатися і вона дізналася про своє порушене право ще у січня 1996 року. Стаття 76 ЦК УРСР (ст. 261 ЦК України) містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушене право, покладається на позивача. Таких доказів позивач не надала, а причини, з яких вона зазначає пропустила строк, не можна визнати поважними, вони за своїм змістом стосуються доведеності позову. 

За таких обставин в позові про визнання права на земельну частку (пай) необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16, постанові Верховного суду №392/267/20-ц від 21.12.2020 року, №403/402/19 від 03.02.2021 року.
Відповідно до змісту ч. 4 ст. 263 ЦПК України про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, у його системному зв`язку з п. 7 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017, в якому зазначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, - висновок, викладений у постанові Верховного Суду України, щодо застосування норми права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, якщо від нього не було відступлення у відповідній постанові Великої Палати Верховного Суду. Суд у даному випадку має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Так, у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16 стосовно застосування позовної давності було сформульований наступний правовий висновок стосовно застосування ст. 261 ЦК України.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. 

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78  цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Позивач повинен також довести той факт, що вона не могла вчасно дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. 

Таким чином, виходячи із записів у трудовій книжці позивача та враховуючи включення її до списку осіб, який є додатком до державного акту про право колективної власності на землю, ОСОБА_1 була членом КСП «Надія» у зазначений період та мала право на виділення їй у власність земельної ділянки (пай), однак, вчасно, у передбачений законом трирічний строк з січня 1996 року не звернулася до суду із даними вимогами, і тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові з цих підстав.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 цс 13 в порядку перегляду судових рішень у цивільних справах в зв`язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції належним чином досліджено та перевірено наявні у матеріалах справи докази, відповідно до вимог закону, судом не допущено порушень вимог процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду та задоволення вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись 268, 367, 368, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375,  381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 09 березня 2021 року -залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 25 червня 2021 року.

Головуючий                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді                                                                                                      І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.