Справа № 442/4385/17                                Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П. 
Провадження № 22-ц/811/2499/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Юзефович Ю.І., 
з участю представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Яніва М.В., представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Возняка В.Й.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Хомик А.П. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , третьої особи - Меденицької селищної ради про встановлення меж та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И Л А:
                       
у червні 2017 року позивач звернувся в суд з указаним позовом до відповідача, в якому просив встановити межі земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 у відповідності до кадастрового плану земельної ділянки за кадастровим номером 4621255400:01:003:1061 та зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні вказаною земельною ділянкою шляхом демонтажу протиправно встановлено паркану з перенесенням його відповідно до межових знаків та відповідно до акту від 18.10.2016 року, а саме: з АДРЕСА_1 на 65 см, з АДРЕСА_1 на 22 см., посередині земельної ділянки на 45 см., каналізаційної труби та металевого відстійника з подальшим приведенням інженерних мереж для відведення стічних вод до вимог чинного законодавства.
В обґрунтування позову покликався на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 53, 4 кв.м., житловою 29,1 кв.м., та земельної ділянки, на якому такий будинок розташований. По сусідстві з вказаною земельною ділянкою межує земельна ділянка відповідача. Відповідно до акту встановлення і погодження зовнішніх меж земельної ділянки зі сторони відповідача, як суміжного власника земельної ділянки, ніяких претензій при погодженні меж земельної ділянки не було ним заявлено, що підтверджується його підписом. Між їхніми земельними ділянками відповідачем було встановлено паркан без узгодження його конфігурації. Відповідно до генерального плану від 02.12.1947 року, який був збережений в архіві Меденицької селищної ради, було встановлено тверді межові знаки між спірними ділянками, які повинні бути незмінними по даний час.
Актом від 18.10.2016 року комісією в складі спеціалістів Меденицької селищної ради та у присутності його матері ОСОБА_4 як законного представника ОСОБА_5 було встановлено, що розміри земельної ділянки по АДРЕСА_2 не відповідають розмірам кадастрового номеру, що свідчить про те, що ОСОБА_3 встановив паркан і цим самим порушив межу його земельної ділянки, а саме: з АДРЕСА_2 на 65 см., з АДРЕСА_2 – на 22 см., посередині земельної ділянки – на 45 см.
Крім того, відповідачем на території своєї земельної ділянки позаду його будинку встановлено діючий металевий відстійник, що знаходиться на відстані орієнтовно 5 метрів від його криниці.
30.01.2017 року було складно акт розгляду заяви ОСОБА_4 щодо встановлення меж земельної ділянки та недопущення забруднення води в колодязі каналізаційними водами, у якому комісія Дрогобицької районної ради рекомендувала ОСОБА_3 врахувати вимоги чинних Державних будівельних норм санітарного законодавства щодо обладнання інженерних мереж для відведення стічних вод від будинку і локальних очисних споруд та привести свої інженерні мережі для відведення стічних вод до вимог чинного законодавства. Оскільки відповідач не здійснює вказані вимоги, він змушений був звернутися до суду.
Рішенням Дрогобицького районного суду Львівської області від 21 червня 2019 року позов задоволено. 
Встановлено межі земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 у відповідності до кадастрового плану земельної ділянки за кадастровим номером 4621255400:01:003:1061 та зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні вказаною земельною ділянкою шляхом демонтажу протиправно встановлено паркану з перенесенням його відповідно до межових знаків та відповідно до акту від 18.10.2016 року, а саме: з АДРЕСА_2 на 65 см, з АДРЕСА_2 на 22 см., посередині земельної ділянки на 45 см., каналізаційної труби та металевого відстійника з подальшим приведенням інженерних мереж для відведення стічних вод до вимог чинного законодавства.
Стягнуто з ОСОБА_6 в корись ОСОБА_2 640 гривень понесених судових витрат.
Рішення суду оскаржив відповідач. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, таким, що порушує його права, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування вимог покликається на те, що суд не оцінив та не дав правової оцінки доводам сторони відповідача, що у позивача відсутні будь-які докази того, що відповідач захопив його земельну ділянку. Зазначає, що коли здійснювали обміри його земельної ділянки, то частково захоплювали площу земельної ділянки сусіднього користувача ОСОБА_7 , яка вже була приватизована, однак паркан між відповідачем та ОСОБА_8 був відсутній.
Суд не врахував, що паркан між будинками по АДРЕСА_1 та 84 був встановлений в 1969 році, приватизація земельної ділянки відбулась у 2017 році. Згідно акту встановлення і погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 15.12.2015 року ОСОБА_5 (попередній власник) визнала, що претензій до сусідніх землекористувачі немає, в тому числі і до встановленого ОСОБА_6 паркану, його конфігурації. 
Зазначає, що суд взяв до уваги протокол №144 дослідження питної води від 02.08.2018 року Дрогобицького МРВ ДУ «ЛОЛЦ» та результат за таким №2811 від 02.08.2018 року, за яким питна вода не відповідає нормам, однак не досліджував питання щодо інформації хто і як робив відбір даної води та не дослідив правомірності розміщення криниці позивача, яка повинна була бути розміщена на значній відстані від будівлі відповідача. Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити повністю. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 зазначає, що в оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні. 
Відповідач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року провадження у справі було зупинено до залучення до участі в справі його правонаступників. В подальшому ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року провадження у справі поновлено та залучено до участі в справі правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно п.п. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером: 4621255400:01:003:1061, загальною площею 0,1207 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що по АДРЕСА_1 , дата реєстрації земельної ділянки 06.04.2016 року (а.с. 5- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 87883528 від 24.05.2017 року) та житлового будинку, що по АДРЕСА_1 , що розташований на вищевказаній земельній ділянці (договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки від 24.05.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Москалик Л.П. – а.с. 3-4).
Вказані об`єкти майна позивачем набуто від ОСОБА_5 , по дорученню від якої діяла ОСОБА_4 ( а.с. 17-18). 
Відповідач ОСОБА_6 був користувачем земельної ділянки на АДРЕСА_2 , яка межує із земельною ділянкою позивача.
Актом від 18.10.2016 року комісії в складі : спеціаліста – землевпорядника Меденицької селищної ради, спеціаліста - юриста та члена земельно-погоджувальної комісії в присутності представника землекористувача ОСОБА_5 – ОСОБА_4 встановлено, що розміри земельної ділянки ОСОБА_5 не відповідають розмірам згідно приватизації земельної ділянки, що свідчить про те, що ОСОБА_6 поставив паркан і цим самим порушив межу земельної ділянки ОСОБА_5 , а саме: з АДРЕСА_2 на 65 см, з АДРЕСА_2 на 22 см., посередині земельної ділянки на 45 см.(а.с. 21). Так, актом розгляду заяви ОСОБА_4 щодо встановлення межі земельної ділянки та недопущення забруднення води в її колодязі каналізаційними водами від 30.01.2017 року, комісією в складі керуючого справами Дрогобицької районної ради, завідувача сектором архітектури Дрогобицької РДА та завідувача юридичним сектором управління Держгеокадастру у Дрогобицькому районі встановлено, що між ділянками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що знаходиться по АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 встановлено паркан без узгодження меж із ОСОБА_5 або ОСОБА_4 . На території земельної ділянки ОСОБА_6 позаду його будинку встановлено діючий каналізаційний відстійник, що знаходиться орієнтовано на відстані 5 метрів від криниці ОСОБА_5 , що є порушенням п. 2.22. Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, які зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.04.2011 року №457/19195, згідно яких відстань від встановлених вбиралень, вигрібних ям, споруд, та мереж каналізацій до криниці повинна бути не менше 20 метрів. Відповідно до п. 2.2.4 вищевказаних Державних санітарних норм та правил, відведення стічних вод, що утворились в процесі господарсько-побутової діяльності, у разі відсутності інженерних мереж сільської каналізації, необхідно передбачати каналізування об`єкту на локальні очисні споруди. Обладнання внутрішньо-будинкової каналізації та каналізування об`єктів з відведенням стічних вод у вигрібні ями забороняється. ОСОБА_6 рекомендовано привести свої інженерні мережі для відведення стічних вод до вимог чинного законодавства ( а.с. 15-16).
Актом від 15.03.2018 року, складеним комісією в складі працівників Меденицької селищної ради в присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було проведено переобміри земельної ділянки ОСОБА_2 по АДРЕСА_2 . Ширина земельної ділянки з АДРЕСА_2 , згідно обмірів зроблених 15.03.2018 року становить 17,77 м., з АДРЕСА_3 , а не 18 м. згідно плану від 02.12.1947 року та кадастровому плану зробленому у 2015 році. Довжина земельної ділянки зі сторони ОСОБА_9 становить 71,89м, а згідно вищевказаним планам -69 м. Відповідно до обмірів зроблених 15.03.2018 року, площа земельної ділянки становить 0,1229 га, а не 0, 1207 га згідно попередніх обмірів. Комісією також було зроблено обміри земельної ділянки ОСОБА_9 . Ширина земельної ділянки з АДРЕСА_4 , а згідно записів земельно-кадастрової книги -10,50 м.
Згідно акту від 25.02.2019 року, складеного комісією в складі працівників Меденицької селищної ради в присутності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ,ширина земельної ділянки ОСОБА_6 з АДРЕСА_5 , з АДРЕСА_6 , а згідно плану від 08.08.1952 року ширина земельної ділянки з АДРЕСА_6 -11,60 м., з АДРЕСА_5 на даному плані розмірів немає. Криниця ОСОБА_2 розташована на відстані 3,16 м. від житлового будинку ОСОБА_6 . Зазначено, що дані розміри не можуть бути остаточними, оскільки точні розміри земельних ділянок встановлюються ліцензованою організацією при виготовлені технічної документації для приватизації землі.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що має місце порушення меж земельної ділянки позивача з боку відповідача, яке зафіксовано в акті від 18.10.2016 року комісією в складі працівників Меденицької селищної ради. А тому дійшов висновку, що слід встановити межі земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 у відповідності до кадастрового плану земельної ділянки за кадастровим номером 4621255400:01:003:1061 та зобов`язати ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні вказаною земельною ділянкою шляхом демонтажу протиправно встановлено паркану з перенесенням його відповідно до межових знаків та відповідно до акту від 18.10.2016 року, а саме : з АДРЕСА_6 на 65 см, з АДРЕСА_5 на 22 см., посередині земельної ділянки на 45 см., каналізаційної труби та металевого відстійника з подальшим приведенням інженерних мереж для відведення стічних вод до вимог чинного законодавства.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право особи порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2020 року в справі № 911/1480/18 вказано, що «офіційні дані Публічної кадастрової карти України дійсно можуть бути доказом у справі за умови їх відповідності наведеним вимогам статей 73, 76-79 ГПК, а саме, що на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, які входять в предмет доказування. Можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті. При цьому, жодною із сторін не надано висновку з цих самих питань, однак, з`ясування відповідного питання має значення для визначення того, чи накладаються земельні ділянки, які належать позивачу, на земельну ділянку, передану СТ «Економіст» у постійне користування на підставі рішення Гнідинської сільської ради народних депутатів від 27.09.2001 № 77 відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 000331 від 10.12.2001 року та огороджену парканом з розсувними воротами. Дослідження відповідної обставини дійсно потребує спеціальних знань. Крім того, у зв`язку з тим, що саме позивачем, як ініціатором судового провадження у даній справі, не надано доказів знаходження вказаних ділянок на території відповідача, а для з`ясування вказаної обставини суд дійшов висновку щодо необхідності призначення у даній справі судової земельно-технічної експертизи, місцевий суд мотивовано попередньо поклав судові витрати за проведення такої експертизи саме на позивача. Однак, судова експертиза була не проведена, оскільки позивачем не здійснено її оплату, хоча такий обов`язок покладався саме на відповідну особу».
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи (частини перша та друга статті 116 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. 
У статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що відповідач самовільно, без будь-яких правових підстав, зайняв земельну ділянку та розмістила паркан, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а також розмістив відстійник та каналізаційні труби, з порушенням вимог ДБН, внаслідок чого забруднюється вода в криниці позивача, на підтвердження чого надав акти відповідні акти, складені за участю представників органу місцевого самоврядування.
Однак, ці обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки надані позивачем докази, з точки зору їх належності та допустимості, без проведення по справі відповідної експертизи, не підтверджують порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, у спосіб встановлення паркану та влаштування водяного відстійника. Щодо каналізаційних труб, то як убачається з матеріалів справи, такі відповідачем демонтовано.
Окрім цього, позивачем, з огляду на те, що у відповідача, визначеного на власний розсуд позивачем, відсутні документи, які би підтверджували законне право користування суміжною з позивачем земельною ділянкою, такий не може вважатися належним відповідачем за пред`явленим позовом. 
Також, враховуючи наведене, з огляду на правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/5635/13-ц (провадження № 14-122цс18) за яким: «Право користування земельними ділянками, набуте відповідно до законодавства, чинного на час виникнення права постійного користування, належить громадянам або юридичним особам незалежно від отримання правовстановлючих документів. Наявність неналежно оформленого дійсного права постійного користування земельною ділянкою виключає його оспорювання шляхом пред`явлення вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою іншими особами», позивачем обрано неналежний спосіб захисту.
З огляду на наведене вище у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для призначення експертизи, про яку клопотав відповідач. 
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України(у редакції Закону №2147-VIII від03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно ч.1, п.п.1,2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки позовні   вимоги задоволенню не підлягають, то   понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом апеляційної скарги слід покласти на ОСОБА_2 .
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , задовольнити.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ,правонаступником як ого є ОСОБА_1 , третьої особи - Меденицької селищної ради про встановлення меж та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою – відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 960 грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови. 
       Повний текст постанови складено 07 червня 2021 року. 

Головуюча                                                 Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.