ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
іменем України

13 травня 2021 року
м. Харків

справа № 643/11548/19
провадження № 22-ц/818/276/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря - Кравченко О.О.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
треті особи, які не заявляють самостійним вимог щодо предмету спору, - Харківська міська рада, ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу Артамонова Олександра Віталійовича - представника Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 травня 2020 року в складі судді Довготько Т.М.,

у с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила: визнати за нею право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 ; визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 .
Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що починаючи з 19 серпня 1990 року вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає по теперішній час. За вказаною адресою також зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Відповідачі за вказаною адресою не мешкають більше 13 років, витрати по сплаті комунальних послуг не несуть. З 2005 року майно утримує лише вона.

11 листопада 2019 року Артамонов Олександр Віталійович - представник Харківської міської ради (далі - ХМР) подав пояснення до позовної заяви, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Пояснення мотивовані тим, що позов ОСОБА_1 є недоведеним, оскільки факт не проживання протягом встановленого законом строку не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами і ґрунтується лише на показаннях свідків, які проживають в будинку АДРЕСА_1 , джерелом яких може бути виключно інформація, що надана самим позивачем, тобто ОСОБА_1 - особою, зацікавленою у вирішенні даного позову.

18 листопада 2019 року ОСОБА_5 подала пояснення до позовної заяви, в яких просила задовольнити позовні вимоги.
Пояснення мотивовані тим, що з 1990 року ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 і самостійно несе витрати, пов`язані з утриманням майна. Інші її члени родини у вказаному житловому приміщенні не проживають з 2005 року.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено.
Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані позивачем докази щодо не проживання відповідачів у спірній квартирі більш шести місяців, відсутність даних про перешкоджання відповідачам у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

30 червня 2020 року Артамонов О.В. - представник ХМР подав апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку обставинам даної справи; позов ОСОБА_1 є недоведеним, оскільки позивачем не надано належних та переконливих доказів на підтвердження її вимог.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції не звертались, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

31 липня 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції. Судом першої інстанції вірно досліджені наявні у справі докази, їм надана належна оцінка та вірно застосовані норми матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до ордеру № 35750 ОСОБА_2 на склад її сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_8 (чоловік основного наймача), ОСОБА_4 (син основного наймача), ОСОБА_4 (дочка основного наймача) було надано право на зайняття житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

Квартира АДРЕСА_1 не приватизована та належить територіальній громаді м. Харкова.

ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 , який 08 січня 2004 року було розірвано.

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 23 липня 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .

З повідомлення Московського ВП ГУНП в Харківській області від 21 лютого 2020 року вбачається, що в наявних облікових даних Московського ВП ГУНП в Харківській області інформація щодо перешкоджання ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у праві користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 , у період часу з 01 січня 2016 року по 01 січня 2020 року відсутня.

Згідно з актом, складеним сусідами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 не проживають більше 13 років.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод).

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з статтею 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання (пункт 2 статті 71 ЖК України).

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно з статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши матеріали справи, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов ОСОБА_1 є доведеним, а зібрані у справі докази та їх належна оцінка дають підстави для задоволення позовних вимог та визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги щодо того, що спірна квартира не приватизована та є власністю територіальної громади м. Харкова, обов`язком якої в особі ХМР є збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем, тому оскаржуваним заочним рішенням порушуються інтереси ХМР на висновок суду про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірним житлом не впливають та спростовуються матеріалами справи.

За змістом статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Збереження житлової площі за наймачами не відноситься до обов`язків органів місцевого самоврядування, оскільки стосується реалізації особистих житлових прав особи.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що у рішенні суду не вказано про наявність оголошення про виклик відповідачів до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, судова колегія відхиляє, виходячи такого.

Згідно вимог частини 11 статті 128 ЦПК України до суду викликаються через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме.

Матеріали справи свідчать про те, що зареєстроване місце проживання відповідачів суду відомо, проте, за місцем реєстрації вони не мешкають та кореспонденцію не отримують.

Разом з тим, згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в установленому законом порядку заочне рішення не оскаржили.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Артамонова Олександра Віталійовича - представника Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2021 року.

Головуючий                                                          А.В. Котелевець

Судді                                                                         І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський