ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

28 квітня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №591/6874/17 
Номер провадження 22-ц/816/288/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

у присутності :
представника Акціонерного товариства «Універсал Банк» - Скоробагатого Олександра Васильовича ,
відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
       
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Клименко А.Я. у м. Суми, повне судове рішення складено 16 грудня 2020 року,
в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал банк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним,

                                                         в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство «Універсал банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Універсал банк» (далі - АТ «Універсал банк») пред`явило позов до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 13080 доларів США. 
Позов мотивований тим, що 30 вересня 2008 року між АТ «Універсал Банк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №094-2008-2844, за яким остання отримала кредитні кошти в сумі 30500,00 доларів США зі сплатою 8,5% річних зі строком повернення до 10 вересня 2038 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №094-2008-2844-Р. В подальшому між сторонами укладалися додаткові угоди, відповідно до яких змінювався обсяг основного зобов`язання. Однак, відповідачка належним чином умов договору та додаткових угод не виконувала, тому станом на 11 вересня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 33558,67 доларів США. 
Посилаючись на зазначені обставини банк просив суд ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у солідарному порядку заборгованості за договором у розмірі 13080,00 доларів США та судових витрат. 
15 лютого 2018 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов, в якому просила визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір №094-2008-2844 від 30 вересня 2008 року з подальшими змінами внесеними 25 червня 2014 року, 04 червня 2015 року та 02 грудня 2015 року. 
Свої вимоги мотивувала тим, що умови договору є несправедливими по відношенню до неї, як споживача. Перед укладенням кредитного договору банк не надав їй повної інформацію щодо сукупної вартості кредиту. Вважає, що дана умова є істотною. За час користування кредитом нею сплачено 21236,73 долари США. Згідно розрахунку з 16 грудня 2011 року було підвищено відсоткову ставку до 13,45%. Однак вказане підвищення не було передбачено договором, жодного повідомлення про підвищення відсоткової ставки позичальниця не отримувала, а тому просила суд задовольнити її позовні вимоги.
Рішенням Зарічного районного суд м. Суми від 10 грудня 2020 року позов банку задоволений, стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Універсал банк» заборгованість за кредитним договором №094-2008-2844 від 30 вересня 2008 року у розмірі 13080,00 доларів США.
Стягнуто у дольовому порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь банку по 2642 грн в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення: визнати недійсним кредитний договір зі змінами, внесеними додатковими угодами, у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не врахував, що заявлена банком до стягнення сума заборгованості не конкретизована, з позову та розрахунків неможливо з`ясувати, які саме складові зараховані до суми стягнення (тіло кредиту, прострочене тіло кредиту, відсотки) і у якому співвідношенні, що на думку заявниці, може бути підставою для маніпуляцій, враховуючи, що до стягнення заявлена не повна сума заборгованості.
Також суд не врахував, що банк з 16 грудня 2011 року у односторонньому порядку, не повідомляючи позичальницю, підвищив відсоткову ставку до 13,45%. Заявниця стверджує, що сплачуючи щомісячні платежі у більшому розмірі ніж передбачено графіком, вона вважала, що здійснює дострокове погашення тіла кредиту. Додаткову угоду від 25 червня 2014 року, яка передбачає збільшення розміру відсотків за користування кредитом, вона була змушена підписати під загрозою звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.
Крім того, під час укладання кредитного договору позичальниця не була повідомлена банком про умови кредитування, як того вимагає Закон України «Про захист прав споживачів», зокрема, їй не надана інформація про сукупну вартість кредиту, яка включає відомості про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Зазначені обставини є підставою для задоволення зустрічного позову та визнання договору недійсним.
Письмового відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк АТ «Універсал банк» до апеляційного суду не подало.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, пояснення представника АТ «Універсал банк», який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
У справі, яка переглядається суд встановив, що  30 вересня 2008 року між ПАТ «УніверсалБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №094-2008-2844, згідно з яким остання отримала кредитні кошти на поточний рахунок в сумі 30500,00 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 8,5% річних у період з 30 вересня 2008 року по 10 вересня 2013 року включно, 15,45% річних за користування кредитом у період з 11 вересня 2013 року по 10 вересня 2038 року у порядку визначеному договором, зі строком погашення до 10 вересня 2038 року.
У пункті 1.1.3 Кредитного договору сторони погодили, що у разі звільнення позичальника з основного місця роботи встановлюються нові процентні ставки за користування кредитом за цим договором, а саме: базова ставка - 13,95% та підвищена процентна ставка 41,85% (а.с. 7-18 том 1). 
Сторонами також узгоджений помісячний графік платежів (а.с. 15-18 том 1).
30 вересня 2008 року між банком та поручителем ОСОБА_2 укладено договір поруки №094-2008-2844-Р, згідно з яким останній зобов`язався відповідати за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором №094-2008-2844 (а.с. 81-82 том 1).
Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 30500 доларів США (а.с. 111-112 том 1).
09 вересня 2011 року ОСОБА_1 була звільнена з посади старшого спеціаліста з обслуговування клієнтів СВ№2 Сумського регіонального управління Північного міжрегіонального управління Департаменту мережі відділень ПАТ «Універсал банк» (а.с. 16 том 3).
25 червня 2014 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору, згідно з якою в період з 25 червня 2014 року по 09 червня 2015 року позичальник зобов`язаний сплачувати кредитору відсотки за користування кредитом у розмірі 9,19% річних (базова процентна ставка), а за користування кредитними коштами понад строк встановлено відсоткову ставку у розмірі 17,19% річних (базова підвищена процентна ставка). Починаючи з 10 червня 2015 року за користування кредитними коштами позичальник зобов`язався сплачувати базову відсоткову ставку збільшену на 4,44% річних у порядку на умовах та в строки, визначені цим договором, за користування коштами понад встановлений нараховується процентна ставка у розмірі підвищеної процентної ставки, збільшеної на 4,44% річних.
У пункті 2.1 додаткової угоди ОСОБА_1 підтвердила правомірність нарахування процентів за користування кредитними коштами в період з 16 грудня 2011 року по 25 червня 2014 року у розмірі 13,45% базова ставка та 40,35% підвищена процентна ставка (а.с.19-36 том 1). 
У зв`язку з цим, між банком та поручителем також укладено договір поруки б/н, за яким поручитель зобов`язався відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_1 , що випливають з кредитного договору №094-2008-2844 від 30 вересня 2008 року та Додаткової угоди №б/н від 25 червня 2014 року (а.с.83-92 том 1).
04 червня 2015 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору, згідно якої в період з 04 червня 2015  року по 09 листопада 2015 року позичальник зобов`язаний сплачувати кредитору відсотки за користування кредитом у розмірі 3,00% річних (базова процентна ставка), а за користування кредитними коштами понад строк встановлено відсоткову ставку у розмірі 11,00% річних (базова підвищена процентна ставка). Починаючи з 10 листопада 2015 року за користування кредитними коштами позичальник зобов`язався сплачувати базову відсоткову ставку збільшену на 10,63% річних у порядку на умовах та в строки, визначені цим договором, за користування коштами понад встановлений нараховується процентна ставка у розмірі підвищеної процентної ставки, збільшеної на 10,63% (а.с.40-60 том 1). 
У зв`язку з цим, між банком та поручителем також укладено договір поруки б/н, за яким поручитель зобов`язався відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_1 , що випливають з кредитного договору №094-2008-2844 від 30 вересня 2008 року та Додаткової угоди №б/н від 4 червня 2015 року (а.с. 93-101 том 1).
02 грудня 2015 року між банком та позичальником укладено додаткову угода б/н до кредитного договору, згідно якої в період з 02 грудня 2015  року по 09 листопада 2016 року позичальник зобов`язаний сплачувати кредитору відсотки за користування кредитом у розмірі 3,5% річних (базова процентна ставка), а за користування кредитними коштами понад строк встановлено відсоткову ставку у розмірі 11,5% річних (базова підвищена процентна ставка). Починаючи з 10 листопада 2016 року за користування кредитними коштами позичальник зобов`язався сплачувати базову відсоткову ставку збільшену на 10,13% річних у порядку на умовах та в строки, визначені цим договором, за користування коштами понад встановлений строк нараховується процентна ставка у розмірі підвищеної процентної ставки, збільшеної на 10,13% ( а.с.61-80 том 1). 
У зв`язку з цим, між банком та поручителем також укладено договір поруки б/н, за яким поручитель зобов`язався відповідати по зобов`язаннях ОСОБА_1 , що випливають з кредитного договору №094-2008-2844 від 30 вересня 2008 року та Додаткової угоди №б/н від 02 грудня 2015 року (а.с.102-110 том 1).
З наданого позивачем розрахунку встановлено, що у зв`язку з порушенням позичальником порядку сплати відсотків за користування кредитом, станом на 11 вересня 2017 року утворилася заборгованість у сумі 33 558, 67 доларів США, з яких: 
- прострочена заборгованість по кредиту - 179,89 доларів США;
- сума дострокового стягнення по кредиту - 29012,55 доларів США;
- заборгованість по сплаті відсотків - 4353,68 доларів США;
- заборгованість по сплаті підвищених відсотків: 12,55 доларів США (а.с. 117-121 т. 1).
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довела порушення її прав, як споживача, при укладанні кредитного договору, заявлені нею підстави зустрічного позову в ході судового розгляду підтвердження не знайшли, проте встановивши, що в наслідок неналежного виконання позичальницею своїх зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, суд задовольнив позов банку.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Укладений між сторонами кредитний договір є договором споживчого кредиту, тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладення кредитного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
За змістом частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час укладення кредитного договору, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Згідно з частиною шостою вказаної вище статті правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, сукупну вартість кредиту, тощо, які передують укладенню договору.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 7,8 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Крім того, судом встановлено, що умовами кредитного договору, зокрема пункту 9.5 визначено, що уклавши цей договір позичальник підтверджує, що до укладання ним цього договору він був ознайомлений у письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріуса, тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умови дострокового погашення кредиту (а.с. 12 том 1).
У матеріалах справи також наявне повідомлення адресоване позичальницею банку, яке містить її письмове підтвердження факту ознайомлення з умовами обслуговування, запропонованими ВАТ «Універсал Банк» (включно згідно діючих тарифів) (а.с. 129 том 1), а також підписана власноручно ОСОБА_1 інформація для клієнта, яка містить інформацію про умови кредитування у банку, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, у тому числі придбання нерухомості (квартири, будинку, земельної ділянки); форми його забезпечення; наявні форми кредитування; розмір та тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; валюту кредиту; форма видачі кредиту; процент подорожчання кредиту; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови, а також можливість зміни умов договору у разі зміни позичальником місця роботи (а.с. 201-203 том 1).
З огляду на встановлені у справі обставини та зазначені вимоги законодавства колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що до укладання договору ОСОБА_1 була належним чином ознайомлена з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, погодилась із запропонованими банком умовами кредитування, підписавши договір, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору. При цьому позивачка не була позбавлена можливості відмовитися від одержання кредиту, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено частиною другою статті 1056 ЦК України, але таких дій не здійснила, після отримання кредиту тривалий час вчиняла дії на його погашення відповідно до умов договору.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підвищення банком відсоткової ставки до 13,45% у грудні 2011 року відповідало умовам договору.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 працювала на посаді старшого спеціаліста з обслуговування клієнтів СВ№2 Сумського регіонального управління Північного міжрегіонального управління Департаменту мережі відділень ПАТ «Універсал банк».
Укладаючи кредитний договір з ПАТ «Універсал банк», у якому працювала позичальниця, за користування кредитними коштами вона зобов`язалася сплачувати відсотки у розмірі 8,5% річних у порядку визначеному договором, зі строком погашення до 10 вересня 2038 року (а.с. 7-18 том 1). 
При цьому, у пункті 1.1.3 оспорюваного кредитного договору сторони погодили, що у разі звільнення позичальника з основного місця роботи встановлюються нові процентні ставки за користування кредитом за цим договором, а саме: базова ставка - 13,95% та підвищена процентна ставка 41,85% (а.с. 1 том 2). 
Тобто, припиняючи трудові відносини з ПАТ «Універсал банк» у вересні 2011 року ОСОБА_1 розуміла, що відповідно до умов укладеного з роботодавцем кредитного договору відсоткова ставка за користування кредитними коштами буде підвищена.
Згідно з вимогами статті 526, частини першої статті 530 ЦПК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого  порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором  поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина 1 статті 554 ЦК України).
Встановивши, що позичальниця не виконувала у повному обсязі свої зобов`язання перед банком зі своєчасного внесення визначених графіком щомісячних платежів на погашення тіла кредиту та відсотків відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на  11 вересня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 33558,67 доларів США, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимоги ПАТ «Універсал банк» про стягнення з позичальниці та поручителя заборгованості у розмірі 13080,00 доларів США у солідарному порядку.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Проте ОСОБА_1 не надала апеляційному суду доказів на спростування встановлених обставин правомірності оспорюваного правочину, зокрема того, що кредитодавець порушив вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і перед укладенням 30 вересня 2008 рокудоговору про надання споживчого кредиту не повідомив позичальницю про умови кредитування. Заявниця не спростувала тієї обставини, що укладаючи договір діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася на запропоновані банком умови, отримала кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, укладала з банком додаткові угоди, при цьому з позовом про визнання кредитного договору недійсним звернулась до суду майже через десять років після його укладання - лише у лютому 2018 року, після пред`явлення банком позову про стягнення з неї заборгованості за договором.
Відповідно доводи заявниці щодо невідповідності розміру заборгованості умовам договору з огляду на безпідставне підвищення банком відсоткової ставки у грудні 2011 року в ході перегляду справи також підтвердження не знайшли, а тому відхиляються апеляційним судом.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції по суті спору також не спростовують та не належать до тих підстав з якими процесуальний закон пов`язує можливість зміни або скасування оскаржуваного судового рішення.
Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 17 березня 2021 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2426 грн до ухвалення судового рішення у справі. Враховуючи, що за наслідками апеляційного перегляду справи апеляційна скарга заявниці задоволенню не підлягає, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2426 грн.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                          п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2020 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2426 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 28 квітня 2021 року.

Головуючий -                                                                                О. І. Собина

Судді:                                                                                             В.І. Криворотенко

                                                                                 О.Ю.Кононенко