Ухвала
 
12 квітня 2021 року
м. Київ
 
справа № 761/1594/20
провадження № 61-5635ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року у складі судді Савицького О. А. та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Заришняк Г. М., Олійника В. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити певні дії,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог 
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) про зобов`язання вчинити певні дії.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 25 червня 2014 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» (далі - ПАТ «Дельта банк») укладені договори банківського вкладу (депозиту) № 023-12506-250614 у доларах США, сума вкладу - 1 580,00 доларів США, процентна ставка - 8 процентів річних, строк повернення вкладу - 26 листопада 2014 року, та 26 червня 2014 року 
№ 003-12506-260614 у євро, сума вкладу становила - 200,00 євро, процентна ставка - 6 процентів річних, строк повернення вкладу - 27 листопада 2014 року. Після закінчення строків договору він звернувся до банку для повернення сум його вкладів та нарахованих процентів за користування, однак банк добровільно не повернув вказані вклади. Рішенням Апеляційного суду міста Києва 
від 26 липня 2016 року стягнуто з ПАТ «Дельта банк» на його користь пеню у розмірі 111 167,75 грн. Для виконання зазначеного рішення він звернувся до виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві. 
19 листопада 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві на адресу уповноваженої особи ФГВФО на здійснення ліквідації АТ «Дельта банк» направлена постанова про закінчення виконавчого провадження та оригінал виконавчого листа № 760/3579/15-ц, виданого 06 вересня 2016 року Солом`янським районним судом м. Києва.
 
16 березня 2018 року він звернувся до ФГВФО із заявою про включення його кредиторських вимог до загального реєстру акцептованих вимог кредиторів із майновими вимогами. 19 квітня 2018 року він отримав відповідь на його заяву, в якій вказано, що його грошові вимоги за рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2016 року у справі № 760/3579/15-ц включені у сьому чергу. Такі дії відповідача вважав неправомірними, оскільки судове рішення виконується позачергово, а не в сьомій черзі.
 
Посилаючись на наведене, позивач, із урахуванням уточнених позовних вимог, просив зобов`язати ФГВФО виплатити йому позачергово на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2016 року пеню у розмірі 111 167,75 грн.
 
Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій 
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 
2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рух справи. Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва 
від 22 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2021 року касаційну скаргу 
ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва 
від 22 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року повернуто заявнику на підставі пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України.
 
У квітні 2021 року до Верховного Суду вдруге надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року і постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року, та ухвалити нове судове рішення, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування 
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Предметом спору в даній справі є вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії, а саме - виплатити йому позачергово пеню у розмірі 111 167,75 грн.
 
Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб(2 270,00х250=567 500,00) та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.
 
Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню. 
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (рішення 
від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, увідкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва 
від 22 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                       Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак