ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2086/21 Справа № 185/5360/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В. М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2021 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за  позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року, - 
В С Т А Н О В И В:

06 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на час навчання сина, просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця на період його навчання, починаючи з дня пред`явлення позову до суду та до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23 років. В обґрунтування заявленого позову позивач посилалася на те, що вона з відповідачем є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час син навчається у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ на денній формі навчання за державним замовленням. У зв`язку з цим, син потребує матеріальної допомоги, відповідач ніякої допомоги на його утримання не надає, хоча має можливість надавати зазначену допомогу (а.с.1-3).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання - задоволено частково. Стягнуто аліменти з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на час його навчання у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, починаючи з 06 серпня 2020 року до 31 липня 2023 року, але не більше ніж до досягнення ним 23 років. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення суду підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.30-32).

Не погодившись із рішенням суду,  ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, просила змінити рішення суду в частині розміру стягуваних аліментів з 1/6 до 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно (а.с.36-38).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін з огляду на його законність та обґрунтованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, денна форма навчання за державним замовленням, відповідно до довідки учбового закладу термін закінчення навчання – липень 2023 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із рівного обов`язку обох батьків щодо утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання, та визначив розмір стягнення у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, на час його навчання, з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
У відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення щодо підстав виникнення обов`язку батьків по утриманню своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання.
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно визначився із правовідносинами, які виникли між сторонами і відповідно до норм ст. 199 СК України дійшов вірного висновку про зобов`язання батьків утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги та вірно визначив розмір аліментів.
Цей висновок суду також узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року.
Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції у повній мірі врахував вимоги ст. 200 СК України, взяв до уваги матеріальне становище повнолітнього сина, який не отримує стипендію та матеріальне становище іншого з батьків, а саме позивачки, яка на рівні з відповідачем має обов`язок матеріального забезпечення повнолітнього сина, що продовжує навчання.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання повнолітньої дитини у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку, відповідає вимогам закону та ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Посилання апелянта на те, що відповідач працевлаштований, має змогу надавати матеріальну допомогу позивачці на утримання повнолітнього сина, були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм була дана правильна правова оцінка.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, відповідає завданню цивільного судочинства, ухвалено на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2020 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: