ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2021 року	Львів	Справа № 380/75/21 пров. № А/857/7382/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                Шевчук С.М.,  
суддів                                                                     Обрізка І.М.,  Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові  апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 09 березня 2021 року (рішення ухвалене в м. Львів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом під головуванням судді Ланкевич А.З. дата складення повного тексту рішення не зазначена) у справі № 380/75/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд-

ВСТАНОВИВ:
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з  позовною заявою, якою просила стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на її користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 98536,74 грн за період із 08.09.2018 року по 30.11.2020 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду  від 09 березня 2021 року позов задоволено повністю.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2018 року по 29.11.2020 року (включно) у розмірі 98534 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот тридцять чотири) гривні 70 копійок.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 985 (дев`ятсот вісімдесят п`ять) гривень 50 копійок.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
На обґрунтування апеляційних вимог відповідач зазначає, що за час військової служби позивачу військовою частиною вчасно та в поновному обсязі виплачувалося все належне їй грошове забезпечення. Зазначає, що оскільки середній заробіток за час затримки виплат не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, не є складовою заробітної плати, то на позовні вимоги розповсюджуються строки позовної давності передбачені ст. 122 КАС України та ст. 233 КзПП. Вказує, що позивача 08.09.2018 виключено зі списків особового складу військової частини, а з адміністративним позовом до суду звернувся лише 12.01.2021, тобто більш ніж через 2 роки після звільнення та розрахунку. 
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подала.
У зв`язку з критичною ситуацією, що склалася із фінансовим забезпеченням діяльності судів, зокрема, відсутністю асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції, копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду скеровано за допомогою електронних засобів зв`язку на електронну адресу відповідача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. Позивач повідомлений шляхом надіслання вказаних вище ухвал засобами поштового зв`язку, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.09.2018 року №197 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , оператора відділення засекреченого зв`язку інформаційно-телекомунікаційного відділення польового вузла зв`язку, звільнену наказом командира 703окремого полку оперативного забезпечення (по особовому складу) від 05.09.2018 року №36-РС у запас за підп.“к” ч.5 п.2 ст.26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з 07.09.2018 року.
Як вбачається з матеріалів справи, на час звільнення позивача з військової служби Військовою частиною НОМЕР_1 не проведено повного розрахунку по грошовому забезпеченню, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 07.09.2018 року та грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері дитини, за 2014-2018 роки.
Позивач зверталася до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 в адміністративній справі №380/499/20, з урахуванням змін, внесених постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2020, позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково:
- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 07.09.2018 року;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 07.09.2018 року з врахуванням базового місяця індексації січень 2008 року;
- у задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 в адміністративній справі №380/500/20 позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у відношенні до ОСОБА_1 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як одинокій матері дитини за 2014-2018 роки;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як одинокій матері дитини за 2014-2018 роки, відповідно до ч.1 ст.19 Закону України “Про відпустки” від 15.11.1996 року №504/96-ВР.
25.11.2020, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 в адміністративній справі №380/499/20, на банківський рахунок позивача поступили кошти в сумі 82370,85 грн з призначенням платежу: “індексація”, що підтверджується випискою з карткового рахунку Ощадбанку.
Крім того, 30.11.2020 року, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.02.2020 в адміністративній справі №380/500/20, на банківський рахунок позивача поступили кошти в сумі 15025,68 грн.
Позивач вважає, що оскільки виплату індексації та грошової компенсації відповідачем у день її звільнення не проведено, то відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України вона має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку – з 08.09.2018 року по 30.11.2020 року, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з даним позовом.

 ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ          
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової соціальної відпустки як одинокій матері дитини позивачу не виплачено в день її виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (07.09.2018 року), вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. Тому відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.  З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що є справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 98534,70 грн. 

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо, індексація грошового забезпечення, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена           статтею 117 КЗпП України        відповідальність.
Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей       1, 2 Закону України “Про оплату праці”       середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій           статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в   Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117,     2371 цього Кодексу.
Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.
За приписами частини першої статті 19 ЦПК України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.
Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі №240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки.
Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої           статті 233 КЗпП України.
Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11 лютого 2021 року в справі №240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої           статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, одночасно погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 4 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).
Також варто вказати, що аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року (справа 821/1083/17) зазначила таке.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України           відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, повний розрахунок при звільненні відповідач здійснив 30.11.2020 року. Отже, перебіг строку звернення до суду з позовом у справі, що розглядається, розпочався 01 грудня  2020 року (наступний день за днем здійснення виплати, розрахунку при звільненні), а сплив зазначений строк, відповідно 30 грудня 2020 року. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 24 грудня 2020 року (згідно поштового відбитку на конверті), то він не пропустив місячний строк звернення до суду з позовом.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17.
Так, у справі v. Belgium Суд зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
У справі v. France Суд зазначив, що “стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права”.
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див.Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).
Практика Європейського суду щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 § 1, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.
Так, у справі “Трегубенко проти України” заявник скаржився, що остаточне і обов`язкове судове рішення, винесене на його користь, було скасовано в порядку нагляду, а також що судове провадження в його справі було несправедливим. Крім того, заявник скаржився, що йому було відмовлено у доступі до суду для визначення його цивільних прав.
За наведених обставин,  колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування судом наслідків передбачених, частинами третьою та четвертою   статті 123 КАС України, позаяк позивач не пропустив строк звернення до суду з даним адміністративним позовом. 
Також колегію суддів враховано, що оскаржуване рішення в частині визначеного судом першої інстанції розміру середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, не відповідає правовій позиції, викладеній  в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц.
Як встановлено судом, та не заперечується учасниками справи, що відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, не виплачено індексацію грошового забезпечення та не виплачено компенсацію за невикористані дні відпусток, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. 
Як встановлено судом, позивачу було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення в розмірі 82370,85 грн лише 25.11.2020, та компенсацію за невикористані дні додаткової відпусти у розмірі 15025,68 грн лише 30.11.2020 року, що разом становить 97396,53 грн.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів  приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Отож обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум (серед яких одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, індексація грошового забезпечення, компенсація за належні до видачі предмети речового майна) при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.
При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку. 
Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. 
Частинами 1 і 2 ст. 51 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).
Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки про нараховане грошове забезпечення та додаткові види в період з 01.01.2015 року по 07.09.2018 року, розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (07.09.2018 року) становив 18305,40 грн.
Кількість календарних днів за липень-серпень 2018 року становить 62 дні.
Відтак, середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 295,25 грн (16488,55 грн / 62 дні).
Період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 08.09.2018 року по 29.11.2020 року (включно) становить 814 календарних днів (115 – у 2018 році, 365 – у 2019 році та 334 – у 2020 році).
Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 240333,50 грн (295,25 грн х 814 календарних днів).
Суд першої інстанції вказав, що у цій справі істотність частки складових індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової соціальної відпустки як одинокій матері дитини із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 97396,53 грн (сума невиплаченої індексації та грошової компенсації) / 240333,50 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,41.
Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,41, становить: 121,05 грн (середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (295,25 грн х 0,41).
Таким чином, за 814 календарних днів затримки розрахунку при звільненні середній заробіток за цей час затримки розрахунку складає 98534,70 грн (121,05 грн х 814). Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що за таких обставин у цій справі наявні підстави для задоволення позовних вимог повністю, а саме – стягнення з відповідача за ст.117 Кодексу законів про працю України відшкодування у сумі 98534,70 грн (за час затримки розрахунку при звільненні позивача).
Водночас, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позивачу позовну вимогу про стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 98534,70 грн, не врахував, що предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме невиплати у день звільнення з військової служби індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки за весь період затримки такого розрахунку з 08.09.2018 року до дня фактичного розрахунку – 30.11.2020 року в сумі 97396,53 грн.
Як слідує з положення частини 2 ст. 117 КЗпП України якщо спір про розміри належних звільненому працівникові сум вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до ст.221 КЗпП України, п.2 ч.1 ст.19 КАС України  до органів, які розглядають вказану категорію спорів по суті віднесено суди.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми та поведінки позивача яка передувала до дня звернення до суду.
При цьому,  Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні   відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”   суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №     161/12771/15-ц).
Згідно пункту 94.5. постанови ВП Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц “для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя”.
Згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресою https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/ середньозважена облікова ставка за кредитами: 
з 08 вересня 2018  року по 25 квітня 2019 року (230 днів) становила 18%  річних; 
з 26 квітня  2019 року по 18 липня 2019 року (84 днів) становила 17,5% річних;
з 19 липня 2019 року по 05 вересня 2019 року (48 днів) становила 17% річних;
з 06 вересня 2019 року по 24 жовтня 2019 року (49 днів) становила 16,5% річних;
з 25 жовтня 2019 року по 12 грудня 2019 року (49 днів) становила 15,5% річних;
з 13 грудня 2019 року по 30 січня 2020 року (49 днів) становила 13,5% річних;
з 31 січня 2020 року по 12 березня 2020 року (42 дні) становила 11% річних;
з 13 березня 2020 року по 23 квітня 2020 року (42 дні) становила 10% річних;
з 24 квітня 2020 року по 12 червня 2020 року (50 днів) становила 8% річних;
з 13 червня 2020 року по 29 листопада 2020 року (170 днів) становила 6% річних;
З огляду на загальний обсяг несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки (97396,53 грн) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 29 070,92 грн.
Розрахунок: 
1) 18% річних/365 днів року=0,049% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 97396,53 грн х 0.049%) х 230 днів = 10976,59 грн; 
2) 17,5% річних/365 днів року=0,048% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 97396,53 грн х 0.048%) х 84 днів = 3927,03 грн; 
3) 17% річних / 365 днів року= 0,047% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 97396,53 грн х 0.047%) х 48 днів =2197,26 грн.
4) 16,5% річних / 365 днів року= 0,045% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 97396,53 грн х 0.045%) х 49 днів =2147,60 грн.
5) 15,5% річних / 365 днів року= 0,042% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 97396,53 грн х 0.042%) х 49 днів =2004,42 грн.
6) 13,5% річних / 365 днів року= 0,037% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 97396,53 грн х 0.037%) х 49 днів =1765,80 грн.
7) 11% річних / 365 днів року= 0,030% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 97396,53 грн х 0.030%) х 42 дні =1227,20 грн.
8) 10% річних / 365 днів року= 0,027% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 97396,53 грн х 0.027%) х 42 дні =1104,48 грн.
9) 8% річних / 365 днів року= 0,022% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 97396,53 грн х 0.022%) х 50 днів =1071,36 грн.
10) 6% річних / 365 днів року= 0,016% ставка за кредитом один календарний день. 
(сума боргу в розмірі 97396,53 грн х 0.016%) х 170 днів =2649,18 грн.
Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить 29 070,92 грн.
З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача за яких позивач звернувся до суду за захистом порушеного права зі сплином значного проміжку часу та відповідача суд апеляційної інстанції з огляду на приведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 29 070,92 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за     статтею 117 КЗпП   України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 29 070,92 грн.
Посилання скаржника про те, що стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати та його посилання з цього приводу на постанови Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, від 18 листопада 2019 року у справі № 0940/1532/18 від 06 червня 2018 року у справі № 804/1782/16, від 24 січня 2018 року у справі № 807/1502/15, від 28 січня 2020 року у справі № 822/2663/15, суд вважає безпідставними, оскільки такі твердження не відповідають розумінню наведеним вище нормам статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та не враховують правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 15 вересня 2015 року в справі № 21-1765а15, а також правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених в постановах від 26  лютого 2020 року в справі №  821/1083/17 та від 13 травня 2020 року № 810/451/17.  
Оскільки грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, та індексацію грошового забезпечення позивачу не виплачено в день його виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, то указана обставина свідчить про те, що при звільненні з військової служби відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. 
Отже, за встановлених обставин справи до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум, враховуючи рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2019 року у справі № 1.380.2019.006307, був спірним.
Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 29 липня 2020 року у справі № 1.380.2019.003696.
Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).
Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Як передбачено пп.168.1.1   п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.
Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці” задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1  середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2018 року по 29.11.2020 року (включно) у розмірі 98534,70 грн, з прийняттям нового судового рішення у вказаній частині  про часткове задоволення заявленої позовної вимоги, з вищевикладених мотивів.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  -

                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 09 березня 2021 року  у справі № 380/75/21 скасувати в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2018 року по 29.11.2020 року (включно) у розмірі 98534 (дев`яносто вісім тисяч п`ятсот тридцять чотири) гривні 70 копійок.
Ухвалити у вказаній частині нову постанову, якою стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 )  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 08.09.2018 року по 29.11.2020 року в розмірі 29 070,92 грн (двадцять дев`ять тисяч сімдесят гривень дев`яносто дві копійки). 
У решті рішенні суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 24 червня 2021 року.