Номер провадження: 22-ц/813/5982/21 
Номер справи місцевого суду: 522/11483/20
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2021 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючої – судді Ващенко Л.Г.
суддів – Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С., 

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року (одноособово суддя Абухін Р.Д.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про збільшення розміру аліментів,        

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)
17.04.2020 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом стягнення аліментів у розмірі ј з усіх видів заробітку (доходів), але не менше як 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.
Позов обґрунтовано наступним. 
З 03.10.2014 року по 11.05.2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11.05.2018 року. В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із матір`ю. Наказом Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2018 року із ОСОБА_1 на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту пред`явлення звернення до суду до досягнення дитиною повноліття. Відповідач сплачує аліменти на утримання сина нерегулярно, розмір аліментів, визначений наказом суду від 04.07.2018 року, не є достатнім для утримання дитини, позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 5 років.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2020 року позов ОСОБА_2 задоволений. Суд змінив розмір аліментів і стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття. З відповідача на користь суд стягнув судовий збір у розмірі 840,80 гривень.
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)
Відповідач ОСОБА_1 не погодився із рішенням суду від 10.12.2020 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)
Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 зазначає: 
Наказом Приморського районного суду м. Одеси по справі № 522 11051/18 від 04.07.2018 р. з нього на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 стягнуті аліменти у розмірі 50% прожиткового мінімуму щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України, на яку посилається позивачка, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 
Позивачка відмовилась від спроби досягнути з відповідачем домовленості щодо сплати аліментів починаючи з 2018 р., аліменти у розмірі, що становить 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визначені судовим наказом. Ввирішуючи питання про зміну розміру аліментів, суд повинен враховувати загальні обставини, передбачені законом.
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України (тобто не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку). 
Навіть зміна розміру аліментів на законодавчому рівні не викликає зміну розміру аліментів, що визначені рішенням суду. Відповідач сплачує аліменти у розмірі, що визначений судом, починаючи з липня 2018 року.
Згідно з п.23 вищезазначеної постанови, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Верховним судом України чітко визначені умови зміни вже встановленого розміру аліментів: зміна матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів, що ґрунтується на ст. 192 СК України. 
У позовній заяві не міститься жодного посилання на зазначені обставини, зазначено лише, розмір аліментів, які сплачує відповідач не достатній для повного утримання дитини. Рішення суду ґрунтується цілком на цьому ствердженні, при цьому як у позовній заяві, так і в рішенні не міститься посилання на жодний доказ, що підтверджує об`єктивну наявність обставин для збільшення розміру аліментів. На момент видання судового наказу від 04.07.2018 р. позивачка не працювала, тому ця обставина окремо не може бути підставою для збільшення аліментів. Позивачка не довела обставини, передбачені ст.192 СК України, тобто про зміну майнового чи сімейного стану її та дитини, погіршення стану здоров`я дитини після ухвалення судового рішення, яким присуджено сплату аліментів. Відповідач надав відзив на позов, який спростовує відомості наведені у позові, але у рішенні відсутні посилання на доводи відповідача, який заперечував проти позову.
Суд послався на довідку КПНЗ «Одеський Центр дитячої та юнацької творчості «Моряна» від 16.06.2020 року №10-0948, що позивачка знаходиться у відпустці без збереження заробітної плати і з невідомих причин проігнорував відомості, викладені представником відповідача про те, що позивачка частково працює, що підтверджується характеристикою на позивачку, яку надано в іншій справі. Вказані обставини спростовують твердження позивачки про недостатність коштів на утримання дитини, крім того, позивачка перебуває у фактичному шлюбі, чим обґрунтовує відмову відповідачу у спілкуванні з дитиною. Незважаючи на окреме проживання відповідача від дитини та неможливість приймати участь у вихованні сина внаслідок заборони позивачки, відповідач продовжував і продовжує надавати сину матеріальну допомогу. 
Суд на взяв до уваги, що у відповідача є одинока мати похилого віку, яка теж потребує допомоги. У відзиві на позов і судовому засіданні зазначалось, що на теперішній час відповідач не працевлаштований і не має постійного заробітку, не є фізичною особою-підприємцем, не володіє майном або майновими правами, рухомим та нерухомим майном, грошовими коштами тощо. 
Судом проігнорований факт видачі наказу від 04.07.2018 р. про стягнення аліментів на утримання сина у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, при цьому, суд залишив без уваги пряму імперативну вказівку у ч.2 ст. 182 СК України, що пов`язує присудження коштів з наявністю у платника аліментів достатнього заробітку, що є обов`язковою умовою такого призначення та не може знаходитись у залежності від припущення суду, необґрунтованого жодними доказами.
Частина 1 статті 183 СК України передбачає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Проте, для визначення відповідної частки необхідна наявність саме заробітку (доходу), що має на увазі стабільний та регулярний заробіток (доход), який у відповідача відсутній, що не спростовано позивачем та взагалі не досліджено і не оцінено судом.
У порушення ст. ст. 76, 77, 80, 81, 83 ЦПК України, до позовної заяви не додано жодних доказів в обґрунтування заявленої вимоги щодо збільшення розміру аліментів в той час, як обов`язок доведення власних вимог є прямим обов`язком позивачів. До того ж позивачка не навела доказів того, що відповідач може надавати матеріальну допомогу. Окрім того, відповідач просить суд прийняти до уваги такі обставини: стягнення аліментів не повинно погіршувати становище платника аліментів; відсутність у відповідача об`єктивної змоги надавати матеріальну допомогу у збільшеному розмірі, що не спростовано позивачкою, не розглянуто, не досліджено та не оцінено судом.
В рішенні суду відсутнє посилання на доводи відповідача, викладені у відзиві на позов та у судовому засіданні, суд не відклав розгляд справи для додаткового з`ясування обставин, що викликають сумніви (суду було повідомлено про погіршення стану здоров`я відповідача та підозрою на захворювання COVID-19).
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
Позивачка не скористалась правом надати відзив, пояснення або заперечення на скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.10.2014 року по 11.05.2018 року, що підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.05.2018 року (а.с. 7, 8,8зворот).
В шлюбі у сторін народився ІНФОРМАЦІЯ_2 син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом із матір`ю (а.с. 9, 10).
Наказом Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2018 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з дня пред`явлення заяви і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11,11 зворот).
Згідно розрахунку державного виконавця, заборгованість відповідача ОСОБА_1 по аліментам станом на 18.09.2019 року складає 6 577 гривень. Постановою державного виконавця другого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 25.09.2019 року на відповідача ОСОБА_1 , за несплату заборгованості по аліментам, накладено штраф на користь держави у розмірі 2 302,17 гривень. (а.с. 12, 13).
З довідки від 12.03.2019 року вбачається, що дитина ОСОБА_4 , 2016 року народження, з 17.11.2018 року перебуває на диспансерному обліку або має статус «дитина-інвалід». Відповідно до виписки з рішення ЛКК № 43/05 від 20.01.2020 року дитина ОСОБА_5 потребує домашнього догляду до 12.02.2021 року (а.с. 15,16). 
Згідно довідки КПНЗ «Одеський центр дитячої та юнацької творчості «Моряна» від 16.06.2020 року, позивачка ОСОБА_2 перебуває у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею п`ятирічного віку, з 13.02.2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).
Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.
Між сторонами виникли правовідносини із обов`язку батьків утримувати неповнолітню дитину, які регулюють нормами Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789Х11 та набула чинності для України 27.09.1991 року (далі-Конвенція), СК України, Законом України «Про охорону дитинства» (далі-Закон).
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, вирішуючи спір і задовольняючи позов про стягнення аліментів у розмір ј частини з усіх видів доходів відповідача але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, виходив з того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (а.с. 34-35).
Колегія суддів погоджується з висновками суду зважаючи на наступне.
Судом вирішені вимоги про збільшення розміру аліментів шляхом стягнення аліментів на малолітню дитину у розмірі ј частини з усіх видів заробітку батька, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.7 СК України (ст. 141 ч.ч.1,2 СК України).
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ст. 180 ч.1, 181 ч.ч.1-3 СК України).
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ст 183 ч.ч.1,5 СК України).
При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ст. 184 ч.ч.1-3 СК України).
Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ст. 182 ч.1 СК України).
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону).
Встановивши, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом із матір`ю і за висновком ЛКК від 20.01.2020 року дитина потребує домашнього догляду впродовж до 12.02.2021 року, у зв`язку з чим мати дитини ОСОБА_2 вимушена знаходитись у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення дитиною п`яти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з тим, відповідач ОСОБА_1 , 1988 року народження, який є особою працездатного віку, працездатним, інших осіб, крім дитини, на утриманні не має, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про збільшення розміру аліментів шляхом стягнення аліментів у розмірі ј частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи відповідача ОСОБА_1 у скарзі, що: відповідач не працевлаштований та не має постійного заробітку, не є фізичною особою-підприємцем, не володіє майном або майновими правами, рухомим та нерухомим майном, грошовими коштами; судом не взято до уваги наявність у відповідача одинокої матері похилого віку, яка теж потребує допомоги; розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України (тобто не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку), при цьому, зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення; позовна заява і рішення суду не містять посилань на докази, що підтверджують об`єктивну наявність обставин для збільшення розміру аліментів, крім того, на момент видачі судового наказу від 04.07.2018 р. позивачка також не працювала, тому ця обставина окремо не може бути підставою для збільшення аліментів; позивачка забороняє відповідачу приймати участь у вихованні сина, - до уваги не приймаються.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. 
Аліменти у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у розумінні ст.184 СК України, це мінімальний гарантований розмір аліментівна законодавчому рівні. Стаття 184 СК визначає також і мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, який може становити розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів (який станом на час перегляду справи судом касаційної інстанції збільшено) не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує (постанова ВС від 31.10.2018 року по справі №461/4936/16). 
Доводи відповідача, що він не працевлаштований, його заробітки невеликі і нерегулярні, що при визначенні розміру аліментів суд не врахував матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення, колегія суддів відхиляє, оскільки суд, вирішуючи спір, керувався інтересами дитини, яка має право на достойний та достатній рівень матеріального забезпечення для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідач, як батько, є особою працездатного віку і працездатним, а тому несе відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку своєї дитини.
Доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, відповідач не надав ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій.
Разом з тим, із рішення ЛКК № 43/05 від 20.01.2020 року вбачається, що дитина ОСОБА_4 , 2016 року народження, за станом здоров`я потребує домашнього догляду до досягнення 5 років, тобто до 12.02.2021 року.
У зв`язку зі станом здоров`я дитини, позивачка з лютого 2020 року перебуває у відпустці за основним місцем роботи без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею п`ятирічного віку, а саме, з 13.02.2020 року по 12.02.2021 року.
В липні 2020 року позивачка звернулась із позовом про визначення розміру аліментів у частці від заробітку відповідача, що є її правом і гарантовано законом.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою працездатного віку і працездатним, інших дітей та непрацездатних утриманців не має, у зв`язку з чим повинен та має можливість сплачувати позивачці аліменти на утримання сина у розмірі ј всіх видів заробітку (доходу), але не менше як 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитинною повноліття. 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, врахувавши наведені вище положення, норму ст. 188 СК України  щодо рівного обов`язку кожного з батьків по забезпеченню дитині необхідного матеріального утримання, відсутності у відповідача інших дітей та/або утриманців, відсутності істотних обставин, які могли б впливати на виконання ОСОБА_5 своїх батьківських обов`язків, наявності стабільного доходу, а отже і можливості сплачувати аліменти, з урахуванням інтересів та потреб саме дитини, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача необхідно стягувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу). Встановлені судами обставини дають можливість ОСОБА_5 належним чином виконувати покладені на нього законодавством зобов`язання, а саме: сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі на утримання свого єдиного сина до досягнення ним повноліття (постанова ВС від 31.10.2018 року по справі №461/4936/16). 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ствердження відповідача у відзиві на позовну заяву (а.с.28,29), а також в апеляційній скарзі, що він не працевлаштований і не має постійного заробітку, не є ФОП і не володіє майном та майновими правами, рухомим та нерухомим майном, а його мати похилого віку потребує матеріальної допомоги, всупереч ч.1 ст. 81 ЦПК України, належними та допустимими доказами не підтверджені.
Безпідставними є посилання відповідача на те, що позивачка частково працює, що, на думку відповідача, спростовує твердження позивачки про недостатність коштів на утримання дитини, оскільки через стан здоров`я дитини позивачка пішла у відпустку по догляду за дитиною до 5 років. 
Вимушені життєві обставини (недостатність коштів для особистого існування, а також для догляду за дитиною), які стали підставою для тимчасового працевлаштування позивачки, жодним чином не виправдовують відсутність у відповідача (працездатної особи) офіційних доходів, а тим більше, не є підставою для визначення розміру аліментів у частці від доходів відповідача.
Інші ствердження у скарзі (позивачка перешкоджає у вихованні і спілкуванні із сином, суд не відклав розгляд справи, оскільки у відповідача погіршився стан здоров`я із підозрою захворювання на корановірус), - до уваги не приймаються.
Питання участі відповідача у вихованні та спілкуванні із сином не є предметом розгляду справи.
У судовому засіданні 10.12.2020 року приймав участь представник відповідача (а.с.31-33) і матеріали справи не містять доказів того, що 10.12.2020 року відповідач був відсутній у судовому засідання через хворобу.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Позивачка має право на матеріальну допомогу від відповідача у вигляді аліментів, у тому числі в частці від усіх доходів відповідача, а відповідач повинен і може надавати таку допомогу, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, рішення суду відповідає обставинам справи і вимогам закону, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а рішення суду залишає без змін.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).
Колегія суддів залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду без змін, тому відповідач не має права на відшкодування судових витрат. Позивачка звільнена від сплати судового збору.
IV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п.п.1, 2, 375 ч.1, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.
Повний текст постанови суду складено 30.04.2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Г.Я. Колесніков

Є.С. Сєвєрова