ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/589/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/9261/20 Категорія: 314000000 	Троян Т. Є. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       15 квітня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М.
за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуАкціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: державний реєстратор Діденко Олександр Петрович КП «Реєстраційний центр» Черкаської області про визнання протиправним та скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом.
В обґрунтування якого вказувала, що 27.04.2007 між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (назву змінено на ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 895/06-034-274, згідно яких вона отримала грошові кошти в сумі 50 200 швейцарських франків на споживчі цілі. Одночасно із укладенням кредитного договору 27.04.2007 року було укладено іпотечний договір №ІД895/06-034-274, згідно якого для забезпечення зобов`язань за кредитним договором в іпотеку банку передано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, 27.04.2007 між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № 895/06-034-273, згідно якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 50 200 швейцарських франків на споживчі цілі. Одночасно із укладенням кредитного договору 27.04.2007 року було укладено іпотечний договір №ІД895/06-034-273, згідно якого для забезпечення зобов`язань за кредитним договором в іпотеку банку власник ОСОБА_1 передала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, вказане майно є забезпеченням по двом кредитам на загальну суму 100 400 швейцарських франків.
10.01.2008 року Третейським судом по справі №832/07 винесено рішення в справі, яким позов АКБ «Укрсоцбанк» задоволено, звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № ІД895/06-034-273 від 27.04.2007 року для задоволення вимог банку за договором кредиту №895/06-034-273 від 27.04.2007 року. Встановлено спосіб реалізації квартири шляхом її продажу на прилюдних торгах з початковою ціною реалізації 483 285 грн.
18.03.2008 року Третейським судом по справі №894/07 винесено рішення в справі, яким позов АКБ CР «Укрсоцбанк» задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки (квартира) за іпотечним договором № ІД895/06-034-274 від 27.04.2007 року для задоволення вимог банку за договором кредиту №895/06-034-274 від 27.04.2007 року. Встановлено спосіб реалізації квартири шляхом її продажу на прилюдних торгах з початковою ціною реалізації 483 285 грн.
Дніпровським районним судом м.Києва було видано виконавчі листи №6-321 та №6-552 про звернення стягнення на предмет іпотеки, які були пред`явлені стягувачем до виконання. 28.05.2014 року Центральним відділом ДВС винесено постанови №42226930 та №42227224 про зупинення вказаних виконавчих проваджень.
Не зважаючи на вказані рішення Третейського суду, відповідач звернувся до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на підставі іпотечного застереження.
Рішенням державного реєстратора КП «Реєстраційний центр» Черкаської області Діденко О.П. Є.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 46102158 від 22 березня 2019 року - про державну реєстрацію права власності зареєстровано право власності за АКБ СР «Укрсоцбанк», на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору кредиту від 27.04.2007 року №895/06-034-273, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 та іпотечного договору №ІД895/06-034-273 від 27.04.2007р.
Вважає, що зазначене рішення державного реєстратора є незаконним, а вчинений запис про право власності підлягає скасуванню у зв`язку із порушенням реєстратором вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». На переконання позивача, реєстрацію права власності за банком (відповідачем) вчинено з порушенням норм законодавства України.
Крім того, законодавством чітко передбачено, що перед вчиненням дій направлених на визнання права власності кредитор зобов`язаний направити повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Також кредитор повинен був провести оцінку майна перед даною процедурою для визначення ціни з метою подальшого визначення чи покриває чи ні вартість заборгованість, проте, жодних повідомлень ні позивач, ні основний боржник не отримували, наявне в матеріалах цивільної справи повідомлення містить не вірну валюту кредиту та незрозумілий розмір заборгованості, а тому, на переконання позивача, крім вищевикладеного не було дотримано процедури визнання права власності в позасудовому порядку.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «реєстраційний – центр» Діденка О.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:46102158 від 22 березня 2019 року, згідно якого право власності перереєстровано на АКБ СР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк»), поновити відомості у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна – квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що передували скасованим записам.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Діденка О.П. КП «Реєстраційний центр» Черкаської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 46102158 від 22 березня 2019 року - про державну реєстрацію права власності за АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 840,80 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_2 , використовується як місце постійного проживання позичальника – ОСОБА_1 , позивач не має у власності іншого нерухомого житлового майна. З огляду на викладене, суд вважає, що спірна квартира не може бути примусово стягнута на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-банк» як забезпечення виконання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 умов укладеного договору кредиту № 895/06-034-273 від 27.04.2007, укладеного в іноземній валюті.
Отже, у державного реєстратора КП «Реєстраційний центр» Черкаської області Діденко О.П. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АКБ СР «Укрсоцбанк».
В апеляційній скарзі АТ «Альфа-банк» вказує, що рішення суду є незаконним, прийнятим при невірному застосуванні судом норм матеріального права та порушені норм процесуального права, а тому просило його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В мотивування апеляційної скарги вказує на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки згідно із законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.
Вказує, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення судових рішень обов`язково має супроводжуватись одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Звертає увагу суду, що договір іпотеки укладений в забезпечення виконання кредитного договору №895/06-034-273 від 27.04.2007 року, укладеного з ОСОБА_2 та реєстрація права власності за банком відбулась за іпотечним договором ІД 895/06-034-273.
Зазначає, що в даному випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки позивач надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя в Іпотечному договорі.
Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк» здійснена за згодою позивача, що висловлена у іпотечному договорі, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Крім того, банк вказує, що на адресу позивача та позичальника направлялися повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання та проведено оцінку предмету іпотеки.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що нею обрано належний спосіб захисту, оскільки рішенням суду визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора, а не скасовано запис про проведення державної реєстрації або відомостей.
Вказане відповідає вимогам закону, що підтверджується висновком викладений у постанові Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у справі №756/13679/16-ц.
Наголошує, що відповідно до постанови Верховного Суду у справі №465/1310/17 мораторій на стягнення квартир за іпотечним боргом у валюті розповсюджується і на позасудовий порядок виконання умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору.
Також звертає увагу, що відповідач не надав копію квитанції, щодо отримання нею повідомлення 16.11.2018 року. Натомість зазначив, що відправив їх за адресою її проживання, зазначеного у іпотечному договорі, за якою вона не проживає з 2010 року.
Крім того, в повідомленні про звернення стягнення на предмет іпотеки АТ «Укрсоцбанк» заявив вимогу про сплату боргу в розмірі 20517,16 доларів США, водночас іпотечний договір ІД№895/06-034-273 від 27.04.2007 року укладено в забезпечення кредиту у сумі 50200 швейцарських франків.
З огляду на зазначене вважає рішення районного суду законним та обґрунтованим.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27.04.2007 між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 895/06-034-274, згідно яких вона отримала грошові кошти в сумі 50 200 швейцарських франків на споживчі цілі. Одночасно із укладенням кредитного договору 27.04.2007 року було укладено іпотечний договір №ІД895/06-034-274, згідно якого для забезпечення зобов`язань за кредитним договором в іпотеку банку передано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
27.04.2007 між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту № 895/06-034-273, згідно якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 50 200 швейцарських франків на споживчі цілі. Одночасно із укладенням кредитного договору 27.04.2007 року було укладено іпотечний договір №ІД895/06-034-273, згідно якого для забезпечення зобов`язань за кредитним договором в іпотеку банку власник ОСОБА_1 передала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Тобто, вказана квартира є забезпеченням по двом кредитам на загальну суму 100 400 швейцарських франків.
10.01.2008 року Третейським судом по справі №832/07 винесено рішення в справі, яким позов АКБ «Укрсоцбанк» задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № ІД895/06-034-273 від 27.04.2007 року для задоволення вимог банку за договором кредиту №895/06-034-273 від 27.04.2007 року. Встановлено спосіб реалізації квартири шляхом її продажу на прилюдних торгах з початковою ціною реалізації 483 285 грн.
18.03.2008 року Третейським судом по справі №894/07 винесено рішення в справі, яким позов АКБ «Укрсоцбанк» задоволено, звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № ІД895/06-034-274 від 27.04.2007 року для задоволення вимог банку за договором кредиту №895/06-034-274 від 27.04.2007 року. Встановлено спосіб реалізації квартири шляхом її продажу на прилюдних торгах з початковою ціною реалізації 483 285 грн.
Виконавчі провадження на підставі виконавчих листів №6-321 та №6-552 про звернення стягнення на предмет іпотеки за вказаними рішеннями зупинено, згідно постанов про зупинення виконавчого провадження від 28.05.2014 року.
Відповідно до умов договору іпотеки, а саме п. 4.5 передбачено, що Іпотекодержатель за вибором застосовує один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (п.4.5.3).
АКБ СР «Укрсоцбанк» звернулося до державного реєстратора КП «Реєстраційний центр» Черкаської області ОСОБА_3 із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки - квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 02 квітня 2008 року.
Рішенням державного реєстратора КП «Реєстраційний центр» Черкаської області Діденко О.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 46102158 від 22 березня 2019 року, номер запису про право власності 30831151 - про державну реєстрацію права власності зареєстровано право власності за АКБ СР «Укрсоцбанк», на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рекомендованого повідомлення, серія та номер 1400041964628, повідомлення про звернення стягнення, серія та номер 08УСБ-465, виданого 02.03.2018 р., договору кредиту від 27.04.2007 року №895/06-034-273, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 та іпотечного договору №ІД895/06-034-273 від 27.04.2007р.
Відповідно до статті 1 Закону «України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).
За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону № 898-IV визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону № 898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
У цьому випадку умовами іпотечного договору від 27 квітня 2007 року, зокрема пунктом 4.1. договору іпотеки, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).
Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що квартира АДРЕСА_3 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання ОСОБА_2 умов кредитного договору від 27 квітня 2007 року, укладеного в іноземній валюті.
Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АКБ СР «Укрсоцбанк».
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18. 

Щодо обраного способу захисту порушеного права.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі N 925/1265/16).
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права.
Однак, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України N 1952 викладено у новій редакції.
Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України N 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України N 1952, у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:
1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;
2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;
3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №154/883/19-ц.
З урахуванням істотної зміни з 16 січня 2020 року і на час ухвалення судового рішення матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, колегія суддів дійшла висновку,  що обраний позивачем та застосований судом спосіб захисту - скасування рішення державного реєстратора  Діденка О.П. КП «Реєстраційний центр» Черкаської області про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, відповідає вимогам закону та є ефективним.
Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення вимоги про скасування рішення державного реєстратора були належним способом захисту права або інтересу позивача.
Щодо доводів відповідача в частині того, що скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), то колегія суддів виходить з наступного.
Викладене не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, як наголошував Європейський суд з прав людини у справах «Sutyazhnik v. Russia» від 29 липня 2009 року, «Esertas v. Lithuania» від 31 травня 2012 року, у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення. 
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року.

Судді:                                                                         Б.Б. Вініченко

С.І. Бондаренко

О.М. Новіков