ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/6739/16-ц                                        Головуючий суддя І інстанції Срокіна І. І.
Провадження № 22-ц/818/3445/21                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Інші скарги та заяви в процесі виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 вересня 2016 року, постановлену у складі судді Срокіної І.І., по цивільній справі за поданням державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Форсюк К.А. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року державний виконавець звернувся до суду з поданням, в якому просив встановити тимчасове обмеження виїзду за кордон боржника шляхом обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання боржником своїх зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.
В обґрунтування якого зазначив, що у нього на виконанні знаходиться виконавче провадження № 51573018 з примусового виконання виконавчого листа № 639/7963/15-ц виданого 06.06.2016 Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики від 07.03.2014 у розмірі 1803800 грн та судових витрат у розмірі 3654,00 грн.
07 липня 2016 року винесено постановку про відкриття виконавчого провадження ВП № 51573018 та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Державним виконавцем виконано наступні заходи примусового виконання рішення, здійснено заходи, щодо виявлення майна боржника. Встановлено, що: згідно відповіді з ДПС України за боржником немає відкритих банківських рахунків тощо;
відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об,єктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців за боржником зареєстровано двоповерховий шістнадцятиквартирний будинок, згідно відповіді БД «АМТ» транспортних засобів за боржником не зареєстровано, згідно відомостей які надійшли від державної прикордонної служби України у період з 01.01.2015 по 12.07.2016 боржник перетинав кордон України; 17.08.2016 та 22.08.2016 державним виконавцем здійснювався вихід за адресою АДРЕСА_1 в ході якого встановлено, що боржник вдома відсутній, а його батьки відмовилися надати доступ до приміщення. Боржник за викликом до державного виконавця не звертається.
Оскільки боржник має не виконані зобов`язання на території України та ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього судовим рішенням просив задовольнити подання.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 вересня 2016 року задоволено подання державного виконавця Жовтневого ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Форсюк К.А. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України. 
Тимчасово обмежено право виїзду за кордон боржнику, шляхом обмеження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ПІН НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 паспорт НОМЕР_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання боржником своїх зобов`язань.
Виконання цієї ухвали доручено Державній прикордонній службі України.
В апеляційній скарзі адвокат Хлопов А.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати ухвалу районного суду.
Послався на те, що виконавче провадження відкрито 07.07.2016, отже минуло лише два місяці з того часу, як державний виконавець отримав можливість будь-яким чином впливати на Боржника.
Вказав, що визначений чинним на той час Законом України «Про виконавче провадження» строк для добровільного виконання був встановлений державним до 14.07.2016. До того, ж боржник фактично постанову про відкриття виконавчого провадження не отримував, а дізнався про існування такої постанови лише під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 30.03.2021. Також боржнику навіть не був відомий той факт, що відносно нього було ухвалене заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова № 639/7963/15-ц від 15.03.2016 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за договором позики на користь ОСОБА_3 , та на підставі якого винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.
Зауважив, що як зазначено в Поданні, державним виконавцем неодноразово (а саме: 17.08.2016, 22.08.2016, 26.08.2016) здійснювались виходи за адресою місця реєстрації боржника ( АДРЕСА_1 ), про що складались відповідні акти державного виконавця. Відповідно до таких актів, метою виходу державного виконавця за вказаною адресою було не доведення Боржнику до відома факту наявності відкритого виконавчого провадження та встановлення місцезнаходження останнього, а отримання безперешкодного доступу до будинку для проведення виконавчих дій. Згідно з матеріалами виконавчого провадження державному виконавцю було достеменно відомо про те, що вказаний будинок боржнику не належить. В акті державний виконавець попереджає батьків Боржника щодо можливості примусового проникнення за вказаною адресою.
Вважає, що матеріали виконавчого провадження не містять доказів направлення чи залишення викликів до державного виконавця за вказаною адресою боржника.
Послалась на те, що державний виконавець в своєму поданні зазначає про наявність зареєстрованого за боржником двоповерхового шістнадцятиквартирного будинку. Проте, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» з метою звернення стягнення майно боржника та задоволення вимог стягувана за рахунок звернення стягнення на таке нерухоме майно, не вжив всіх заходів щодо звернення стягнення на нерухоме майно як на момент ухвалення оскаржуваного рішення так і на теперішній час. Наразі відомості щодо звернення стягнення на вказане нерухоме майно матеріали виконавчого провадження не містять.
Зазначив, що згідно з зазначеною у Поданні державного виконавця інформацією з Державної прикордонної служби України, Боржник з 01.05.2016 не виїжджав за межі України, а отже у державного виконавця не було підстав вважати, що Боржник буде уникати виконання вказаного Заочного рішення шляхом виїзду за межі України.
Вказав, що боржник не мав навіть й теоретичної можливості ухилятися від виконання зобов`язання.
Зауважив, що особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Саме по собі невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.
Послався на те, що матеріали подання не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що боржник обізнаний щодо відкриття виконавчого провадження про стягнення з нього суми боргу, оскільки в матеріалах відсутнє належним чином завірене поштове повідомлення про вручення боржникові копії постанови про відкриття виконавчого провадження, або конверта з цією копією, який повернувся на адресу державного виконавця з певною відміткою поштового відділення.
Учасники справи не користались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до правила ч. 3 ст. 360 ЦПК України.
Адвокатом Хлоповим А.В. суду також було надано письмові пояснення, у яких він зазначив, що з того моменту, як боржник дізнався про наявне Заочне рішення та відкриті виконавчі провадження, у тому числі і про стягнення заборгованості на користь Держави, останнім вжито заходів щодо погашення наявних заборгованостей та вживаються, у межах своєї платоспроможності, заходи щодо сплати боргу на користь ОСОБА_4 за рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова у справі № 639/7963/15-ц від 15.03.2016 (виконавче провадження № 51573018).
Послався на те, що оскільки відповідно до ч. 4 ч. 5 статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету, після чого задовольняються всі інші вимоги.
Вказав, що такі обставини підтверджуються відповідними квитанціями про сплату за виконавчими провадженнями, а також відповідним витягом з АСВП, згідно з яким стан виконавчих проваджень після сплати - «ЗАВЕРШЕНО».
Зауважив, що за виконавчим провадженням, у межах якого ухвалено рішення про обмеження у праві виїзду боржника за межі України, також ОСОБА_1 було оголошено у розшук.
Зазначив, що після того, як йому стало відомо про такі обставини, він звернувся до правоохоронних органів та державного виконавця з наданням відповідних пояснень з метою зняття з розшуку, та відповідно до Довідки від 20.04.2021 його було повідомлено про припинення розшуку.
Вважає, що ОСОБА_1 в жодному разі не ухилявся та не ухиляється від виконання судових рішень, а навпаки вживає вичерпних та можливих заходів спрямованих на повне та своєчасне виконання таких судових рішень.
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Максимовського С.О., відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України розглянула справу за відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, що передбачено ст. 372 ЦПК України.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.
У статті 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що боржник добровільно рішення суду не виконує, від його виконання ухиляється.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено, що на виконанні у Жовтневому відділі державної виконавчої служби м. Харкова ГТУЮ у Харківській області перебуває виконавче провадження № 51573018 з примусового виконання виконавчого листа № 639/7963/15-ц, виданого 06.06.2016 Жовтневим районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики від 07.03.2014 у розмірі 1803800 грн та судових витрат у розмірі 3654,00 грн.
07 липні 2016 року винесено постановку про відкриття виконавчого провадження ВП № 51573018 та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Державним виконавцем виконано наступні заходи примусового виконання рішення, здійснено заходи, щодо виявлення майна боржника.
Встановлено, що: згідно відповіді з ДПС України за боржником немає відкритих банківських рахунків тощо; згідно відповіді БД «АМТ» транспортних засобів за боржником не зареєстровано, згідно відомостей які надійшли від державної прикордонної служби України у період з 01.01.2015 по 12.07.2016 боржник перетинав кордон України; 17.08.2016 та 22.08.2016 державним виконавцем здійснювався вихід за адресою АДРЕСА_1 в ході якого встановлено, що боржник вдома відсутній.
Постанова про відкриття виконавчого провадження боржнику направлялася відповідно до вимог ст. 31 ЗУ «Про виконавче провадження».
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.
Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.
У контексті передбаченого ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року права на справедливий суд, яке відповідно до ст. 2 ЦПК України є завданням цивільного судочинства Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що судовий розгляд і виконавче провадження – це перша та друга стадії загального провадження у цивільних справах, які стосуються тривалості провадження; виконання рішення є другим етапом судового провадження, а також що реалізоване право знаходить свою ефективну реалізацію саме у момент виконання (див. «Стаднюк проти України» (Stadnyuk c. Ukraine), N 30922/05, п. 21, 27 листопада 2008 року). Однак виконавче провадження не може бути відокремлене від судового розгляду, і тому вони мають розглядатись як цілісний процес (див. «Сіка проти Словаччини» (Sika c. Slovaquie), N 2132/02, пп. 24-27, 13 червня 2006 року; «Побегайло проти України» (Pobegailo c. Ukraine), N 18368/03, п. 18, 29 березня 2007 року).
Європейський суд з прав людини у контексті змісту права на справедливий суд також зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» (Жовнер проти України, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).
Надалі суд апеляційної інстанції буде наводити цитування норм права у редакціях нормативно-правових актів, що були чинними на дату постановлення оскарженої ухвали районного суду.
При виконанні судових рішень, рішень інших органів (посадових осіб) порядок розгляду подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України регулювався ст. 377-1 ЦПК України.
Вказана норма передбачала, що питання про тимчасове обмеження боржника – фізичної особи або керівника боржника – юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.
Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.
Згідно з п. 19 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Відповідно до листа Міністерства юстиції України «Щодо виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов`язання, в тому числі зі сплати аліментів, покладені на них рішенням судів» від 6 червня 2008 року № 25-32/507 подання повинно відповідати вимогам, що визначені цим листом, а саме подання готується на бланку відповідного відділу державної виконавчої служби за підписом начальника цього відділу та обов`язково має містити обґрунтування ухилення боржника від виконання своїх обов`язків.
В статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» наведені підстави тимчасової відмови у виїзді за кордон, зокрема якщо боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи).
Наявність умислу (чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково) та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.
З матеріалів цивільної справи № 639/7963/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, яка була витребувана апеляційним судом для огляду, вбачається, що вся кореспонденція суду направлялась відповідачеві за адресою його реєстрації – АДРЕСА_1 , та була повернута суду із зазначенням причин повернення «за закінченням строку зберігання».
З наявних в матеріалах справ № 639/7963/15-ц та № 639/6739-16-ц документів виконавчого провадження № 51573018 вбачається, що державним виконавцем кореспонденція направлялась також за цією адресою.
За вказаною адресою також здійснювались виходи державного виконавця.
Саме ця адреса була самостійно зазначена апелянтом у його апеляційній скарзі, у той час, коли адресою для листування він вказав адресу свого представника – адвоката Хлопова В.Ю.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
ОСОБА_1 не довів суду, що надіслана йому у встановленому законом порядку кореспонденція суду та державного виконавця не була отримана ним з поважним причин, внаслідок чого не спростував визначену у наведеній нормі ст. 131 ЦПК України правову фікцію про його належне повідомлення. 
Колегія суддів також враховує, що на час звернення у вересні 2016 року до суду з поданням, 17.08.2016 і 22.08.2016 державним виконавцем було здійснено вихід за адресою реєстрації боржника з метою опису та арешту майна боржника для подальшої його реалізації в рахунок погашення боргу, однак допуску до житла боржника його батьками надано не було, про що складені відповідні акти.
Таким чином, добросовісно здійснюючи свої права, боржник мав об`єктивну можливість як вчасно довідатись про розгляд спору у суді, так і про виконавче провадження.
Отже, з наявних у справі матеріалів вбачається, що дії (бездіяльність) боржника призвели до невиконання виконавчого документа (рішення суду), що тягне за собою порушення розумних строків виконання, а також порушує вимоги чинного законодавства щодо обов`язковості судових рішень. Про це свідчить той факт, що боржник дотепер, зі спливом значного часу фактично не виконує рішення суду, оскільки незначне погашення боргу, яке відбулося останнім часом, за відсутності для цього істотних перешкод, не свідчить про його щире бажання сплачувати борг, який він не оспорює та ухвалене з цього приводу рішення суду не оскаржив. 
Як вбачається з даних АСВП та наданих апелянтом квитанцій 26.03.2021 ОСОБА_1 сплатив наступні суми в межах виконавчих проваджень:
1)ВП № 39435120, відкрите 16.08.2013 ,Стягувач Держава – 950,58 грн (а. с. 79);
2)ВП № 41065440, відкрите 02.12.2013 ,Стягувач Держава – 730 грн (а. с. 82);
3)ВП № 45011639, відкрите 08.10.2014 ,Стягувач Держава – 1324,58 грн (а. с. 80);
4)ВП № 53953006, відкрите 15.05.2017 ,Стягувач Управління патрульної поліції у м. Києві – 1137,58 грн (а. с. 81);
5)ВП № 55052308, відкрите 06.11.2017 ,Стягувач УПП у м. Києві ДПП – 431,20 грн (а. с. 83 верхня квитанція);
6)ВП № 56213566, відкрите 19.04.2018 ,Стягувач УПП у м. Києві – 1137,58 грн (а. с. 76);
7)ВП № 56428605, відкрите 18.05.2018 ,Стягувач УПП у м. Києві – 1324,58 грн (а. с. 77);
8)ВП № 64058807, відкрите 08.01.2021 ,Стягувач УПП у Харківській області – 763,58 грн (а. с. 78);
9)ВП № 65072219, відкрите 09.04.2021 ,Стягувач ДПП УПП у м. Києві – 1267,40 грн (а. с. 83 нижня квитанція).
З наведеного вбачається, що сплата за вказаними виконавчими провадженнями не стосується питання обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон за невиконання рішення суду, оскільки виконавчі провадження за порядковими номерами 1-3 були відкриті до ухвалення рішення про стягнення з апелянта заборгованості, а за виконавчими провадженнями з порядковими номерами 4-9 ОСОБА_1 сплатив штрафи за адміністративні правопорушення.
В межах виконавчого провадження № 51573018 з виконання заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року ОСОБА_1 17.05.2021 було сплачено лише 500 грн (а. с. 84).
У той же час, як вбачається з інформації про вказане виконавче провадження, яку адвокат Хлопов А.В. долучив до апеляційної скарги, з ОСОБА_1 окрім суми основного боргу 1807454 грн також стягнуто виконавчий збір – 180754,40 грн та 151 грн (а. с. 40, 41).
Зазначене свідчить про те, що сплачена боржником сума не є значною з огляду на суму заборгованості, та не може бути гарантією подальшого добровільного виконання рішення суду.
Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання у доводах скарги на те, що до звернення з відповідним поданням державним виконавцем було встановлено наявність у боржника нерухомого майна, як підставу для відмови у обмеженні у праві виїзду за кордон.
Так, наявність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення не є перешкодою для зверненням з подання про обмеження його у праві виїзду за кордон, оскільки боржник на протязі значного часу своє майно в рахунок погашення боргу не запропонував. 
Крім того, натепер не спростована ефективність тимчасового обмеження у праві перетину державного кордону, що не перешкоджає примусовому зверненню стягнення на нерухоме майно боржника у разі якщо цей захід не спрацює.
Що стосується посилання представника боржника на те, що ОСОБА_1 добровільно виконується рішення суду колегія зазначає наступне.
Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови державному виконавцю у задоволенні його подання, доводами скарги вказаний висновок не спростовується.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 вересня 2016 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 28 травня 2021 року.

Головуючий                                                        В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                        А.В. Котелевець.

                                                                       О.М. Хорошевський.