справа № 754/10193/16-ц                                          головуючий у суді І інстанції Гринчак О.І.
провадження № 22-ц/824/8539/2021        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

14 червня 2021 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,	
 
з участю секретаря	 Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2016 року позивач звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заява обґрунтована тим, що з відповідачем вона в зареєстрованому шлюбі не перебувала.За час спільного проживання без реєстрації шлюбу в сторін народилась дочка ОСОБА_5 . З 2011 року позивач з відповідачем припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. Дитина залишилась проживати з позивачем, місце знаходження батька дитини позивачу не відоме. З часу припинення спільного проживання батько дитини участі в її житті не приймає, дитиною не цікавиться, дочка батька не пам`ятає, жодного разу його не бачила. Крім того, позивач зазначає, що відповідач ухиляється від виконання свого батьківського обов`язку щодо утримання малолітньої дитини, не надаючи будь-якої матеріальної допомоги та не сплачуючи аліменти. Посилаючись на вказане, ОСОБА_3 просиласуд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо їх спільної дитини.
 
Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 грудня 2016 рокупозов задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (актовий запис про народження № 3351 вчинений 12.11.2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві).
 
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29 березня 2021 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року у справі № 754/10193/16-ц залишено без задоволення. Роз`яснено заявнику, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. 
 
Не погодившись із вказаним заочним рішенням суду   ОСОБА_1 , через представника- ОСОБА_11 аподав апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відмовити.
 
При цьому зазначає, що характеристика Санаторного дошкільного навчального закладу № 757 не відповідає дійсності. Вказує, що працює в Абхазії, коли прижає в Україну намагається зустрітися з донькою, активно проводить час, проте мати доньки чинити перешкоди  у цих зустрічах. Кошти на утримання  дитини відповідач  надавав особисто  позивачу. Вважає, що судом не встановлено чи дійсно позбавлення батьківських прав буде позитивним для дитини та не буде мати негативних наслідків.
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
02.06.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_3 , поданий представником - ОСОБА_7 , згідно якого позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначає, що доводи апеляційної є не обґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
 
Учасники  справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та вимоги заявлені у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом  першої інстанції встановлено, що сторони по справі є батьками малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).
 З 2011 року позивач з батьком дитини проживає окремо, місце його знаходження не відомо, батько дитини дочкою не цікавиться, жодної участі в її житті не приймає.
Згіднохарактеристики наданої Санаторним дошкільним навчальним закладом № 757, який відвідувала дитина, до навчального закладу її приводила та забирала мати, батька в ДНЗ жодного разу не було, розвитком та здоров`ям дитини він не цікавився (а.с. 17).
            Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування вважає, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_4 відповідатиме інтересам останньої (а.с. 15 -16).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач жодної уваги дитині протягом тривалого часу не приділяє, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Вважав обґрунтованими та доведеними вимоги позивача.
Проте з таким висновком суду колегія суддів погодитися не може, оскільки судом неповно з`ясованні обставин справи, порушенні норми матеріального права, що згідно з п.п.1 і 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.
Так, відповідно до ч.ч. 2 і 3 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
За ч.ч.1 і 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
 
Практика Європейського суду з прав людини (зокрема, справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. 
 
Також у своїй практиці, зокрема у справі "М.С. проти України" Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. 
 
У пунктах 47-49 справи "Савіни проти України" Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.
 
Згідно ч.1 ст.13 СК України частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
 
За ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
 
За ч.5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (згідно із частиною четвертою статті 19 СК України). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Згідно ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Відповідно до ч.ч.2 і 3 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
 
За ч.ч.1, 2 та 4 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
 
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст.180 СК України).
 
Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
 
Згідно ч.1 ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч.ч.2 і 3 ст.171 СК України).
 
За абз.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про охорону дитинства" забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
 
Відповідно до ч.1 ст.12 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
В абзацах 2 і 4 п.16 постанови Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено наступне: ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
 
Відповідно до абзацу 6 вказаного пункту: якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них.
 
У вказаній справі позов пред`явлено з підстав п.2 ч.1 ст.164 СК України (ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини).
 
Як докази на підтвердження обставин, на які посилається позивач, надано характеристики, акти обстеження житлово-побутових умов, та висновок органу опіки та піклування.
 
Колегія суддів критично оцінює надані позивачем характеристики та акти, оскільки вони не є самостійним доказом та безумовною підставою для підтвердження невиконання батьком свої обов`язків.
 
З висновку Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації вбачається, що комісія з питань  захисту прав  дитини вважає, що батько  свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виховання  та навчання дочки, не проявляє щодо неї батьківської турботи, не цікавитися її життям та здоров`ям, не утримує матеріально.  Виховання, контроль та матеріальне  забезпечення дитини здійснює  мати.  Керуючись  ст. 164 СК України Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування вважає, доцільним позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.15-16).
 
Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, як що він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дітей.
 
Проаналізувавши висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, апеляційний суд вважає, що цей висновок не може бути прийнятий до уваги, оскільки є недостатньо обґрунтованим та таким, що не підтверджений належними та допустимими доказами, складений лише зі слів матері, не містить достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки. 
 
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог  ст. 82 ЦПК України саме позивача.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Колегія суддів вважає, що позивачем, в порушення ст. 81 ЦПК України не надано доказів того, що позбавлення батьківських прав відповідача є доцільним та буде відповідати інтересам дитини.
 
Як вже зазначалось вище, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).
 
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи позбавити цих прав.
 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
 
Саме такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц.
 
За таких обставин апеляційний суд вважає, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідачащодо ухилення від участі у вихованні доньки, про умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, доказів того, що змінити його поведінку у кращу сторону неможливо, матеріали справи також не містять, тому, суд першої інстанції  прийшов до помилкового висновку щодо наявності підстав для застосування виключної міри та позбавлення відповідача батьківських прав.
 
Враховуючи викладене, судове рішення на підставі п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат, сплачених відповідачем пропорційно до задоволених позовних вимог.
 
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Враховуючи викладене, оскільки позов не підлягає задоволенню, тому судовий збір за апеляційний розгляд у розмірі 1 362,00 грн. підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 ,задовольнити.
 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 грудня 2016 року скасувати та постановити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав  - залишити без задоволення.
 
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1362,00 грн. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                           О.Ф. Лапчевська

           В.А. Нежура