Постанова
Іменем  України
 
09 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 461/8774/17
 
провадження № 61-5239 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
представник позивача - ОСОБА_2 , 
відповідач - публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Таскомбанк», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Таскомбанк» на постанову Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 рокуу складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В., 
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк»), правонаступником якого є акціонерне товариство «Таскомбанк» (далі -                   АТ «Таскомбанк») про визнання кредитного договору недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що 07 лютого 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого було  ПАТ «ВіЕсБанк», укладено кредитний договір № KF46953, згідно з яким йому, як позичальнику, надано кредит на придбання житла у розмірі 23 000 доларів США, строком до 07 лютого 2033 року, зі сплатою 11,5 % річних. 
07 лютого 2008 року між банком та ним, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавці передали в іпотеку банку належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 . 
Банком не було повідомлено йому тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, вартість супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Крім того, його не було повідомлено про вартість послуги з оформлення договору про надання споживчого кредиту. Зазначені обставини свідчать про порушення банком положень                     статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 3.3,            3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту), чинних на час виникнення спірних правовідносин. Він був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання.
У кредитному договорі не відображено витрати позичальника, пов`язані з отриманням кредиту на користь страховиків, оцінювачів й нотаріусів.
При укладенні кредитного договору ним було сплачено за послуги щодо проведення незалежної оцінки предмета іпотеки та послуги нотаріуса у зв`язку з посвідченням договору іпотеки. На підставі кредитного договору та договору іпотеки, він зобов`язувався за свій рахунок здійснювати щорічне страхування предмета іпотеки.
Таким чином, у кредитному договорі відсутня реальна процентна ставка                 (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) та обґрунтування вартості супутніх послуг.
У зв`язку з браком професійних знань він не міг знати, що банк вводить його             в оману щодо загальної вартості кредитного договору, яку йому доведеться повернути, а при укладенні кредитного договору на його думку він відповідав його інтересам.
Вищевказаний кредитний договір не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, що встановлені статтею 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, а також положенням                 статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливості умов договору, унаслідок чого відповідно до статей 203,              215, 230 ЦК України підлягає визнанню недійсним з моменту укладення.
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 07 лютого 2008 року № KF46953, укладений між ним та та відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого було ПАТ «ВіЕс Банк».
У травні 2019 року АТ «Таскомбанк» звернулося до суду першої інстанції               з заявою про заміну відповідача з ПАТ «ВіЕсБанк»на його правонаступника         АТ «Таскомбанк», оскільки загальними зборами акціонерів ПАТ «ВіЕсБанк» було прийнято рішення про його приєднання до АТ «Таскомбанк».
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27 червня 2019 року замінено відповідача у справі - ПАТ «ВіЕс Банк» на його правонаступника             АТ «Таскомбанк».
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року              у складі судді Юрківа О. Р.у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що  ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не підтверджено несправедливість та дисбаланс договірних відносин при укладенні кредитного договору, які саме його умови суперечать принципу добросовісності, яка шкода завдана позивачу.
Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.                Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору,               у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, таким чином, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір від 07 лютого 2007 року № КF 46953, укладений між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_1 . 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що при укладенні спірного кредитного договору було порушено положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, оскільки                   у ньому відсутні істотні умови договору, у тому числі не зазначено реальну відсоткову ставку, банком приховано фактичне подорожчання реальної процентної ставки за користування кредитом, яка на момент укладення спірного кредитного договору становила 13,12 %, а не 11,50%. Додаток № 2, який є невід`ємною частиною кредитного договору та мав би містити важливу для споживача-позичальника інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, щомісячні платежі, умови подорожчання кредиту, проте                       містить відомості про зовсім інший кредитний договір, який позивачем                    не укладався. 
Крім того, у вказаному додатку відсутні розміри витрат на страхування майна, передбачені пунктом 8.1 кредитного договору та умовами пункту 1.1 іпотечного договору. У додатку № 3 до заяви-анкети від 01 лютого 2008 року міститься інформація, надана позичальнику, стосовно умов кредитування без зазначення розрахунку орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору про надання кредитування. 
Вказані обставини встановлені висновком судово-економічної експертизи Науково-дослідного інституту судових експертиз та права від 06 березня              2019 року № 377/19, проведеної на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року. Допущені банком при укладенні спірного кредитного договору порушення положень законодавства свідчать про те, що цей договір є несправедливим відносно позичальника і суперечить його внутрішній волі. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі АТ «Таскомбанк»просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 461/8774/17                з Галицького районного суду м. Львова. 
У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2021 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на час укладення договору не заявляв додаткових вимог, чи заперечень щодо умов спірного кредитного договору та виконував його.  ОСОБА_1 усвідомлював, що отримує кошти у кредит в іноземній валюті, а тому мав розуміти ризики, пов`язані з подорожчанням іноземної валюти відносно національної валюти.  
Висновок судово-економічної експертизи Науково-дослідного інституту судових експертиз та права від 06 березня 2019 року № 377/19 не може бути самостійною підставою для визнання недійсним кредитного договору                         в цілому, зазначення у договорі реальної процентної ставки за користування кредитними коштами у меншому розмірі не свідчить про його недійсність. Посилався на відповідні постанови Верховного Суду, які не враховані апеляційним судом. 
Доводи особи, яка подала відзив 
У квітні 2021 року  ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законноюі обґрунтованою, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на його законність не впливають. При укладенні спірного кредитного договору було допущено порушення Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що підтверджується висновок судово-економічної експертизи Науково-дослідного інституту судових експертиз та права від 06 березня 2019 року № 377/19, тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання оспорюваного кредитного договору недійсним. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
07 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого було ПАТ «ВіЕс Банк», укладено кредитний договір № KF46953, згідно з яким позичальнику надано кредит на придбання житла у розмірі 23 000 доларів США, строком до 07 лютого                   2033 року, зі сплатою 11,5 % річних. 
07 лютого 2008 року між банком та  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавці передали           в іпотеку банку належну їм на праві спільної сумісної власності                          квартиру АДРЕСА_1 .
Загальними зборами акціонерів ПАТ «ВіЕс Банк» було прийнято рішення про його приєднання до АТ «Таскомбанк»
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга АТ «Таскомбанк» підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду                                  не відповідає. 
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане                                       з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. У частинах першій, третій, четвертій вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частини першої статті 11 Закон України «Про захист прав споживачів» тут і надалі, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір про надання споживчого кредиту укладається кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором,                     а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати                у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору              є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені усі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема положень           статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позичальник при укладенні договору отримав його екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з умовами договору скріпив особистим підписом.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду,         а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зміст кредитного договору свідчить, що сторони правочину досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого правочину (сума кредиту, процент за користування ним, строки повернення, розмір щомісячного платежу тощо).
Отже, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не врахував, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позичальник на час укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та надалі виконував його, а банк надав йому усю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника і такі обставини          ОСОБА_1 не спростував.
Частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. 
Проте апеляційний суд не звернув уваги на те, що  ОСОБА_1 не скористалася своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору та, навпаки, прийняв виконання умов договору шляхом його підписання та виконання, з отриманням кредиту і з частковим виконанням умов кредитного договору шляхом сплати відповідної заборгованості у період з березня             2008 року по травень 2015 року.
Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року                         № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін                 у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про:               1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема:             а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;                            і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів».
Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначена відповідальність суб`єкта господарювання, яка не передбачає наслідком їх порушення недійсність договору.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається                         у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.
Згідно з пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, на банки покладається обов`язок надання споживачу в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту та зобов`язано банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією, що відповідачем виконано.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. 
Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим.
Аналогічні привові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року                     у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417 сво 19.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності,             їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі,                       ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та виконував його, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, зокрема щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу.
Таким чином, суд першої інстанції правильно застосовав положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 626-628 ЦК України,         та дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для визнання спірного кредитного договору                від 07 лютого 2008 року № KF46953 недійсним.
До подібних правових висновків дійшли: Верховний Суд України у постанові                          від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341 цс 15; Верховний Суд                                       у постановах: від 04 червня 2018 року у справі № 607/18995/15-ц (провадження № 61-18775 св 18); від 11 червня 2018 року у справі                           № 234/18469/15-ц (провадження № 61-9606 св 18); від 29 серпня 2018 року                  у справі № 635/7784/16-ц (провадження № 61-14707 св 18).
Крім того, відповідно до вимог статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, згідно з частиною першою якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що висновок експерта для суду не є обов`язковим, він оцінюється у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами.
Апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону не звернув уваги на те, що висновок судово-економічної експертизи Науково-дослідного інституту судових експертиз та права від 06 березня 2019 року № 377/19, проведеної на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року, не може бути самостійною підставою для визнання недійсним в цілому оспорюваного кредитного договору, беручи до уваги інші докази, вірно оцінені районним судом. 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Таскомбанк» задовольнити. 
Постанову Львівського апеляційного суду від 22 лютого 2021 рокускасувати, рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року залишити у силі. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Р. А. Лідовець