ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2487/21 Справа № 203/3722/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
        за участю секретаря судового засідання – Бондаренка         В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У жовтні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора.
       Позивач просив суд скасувати незаконне рішення з індексним № 47150708, видане 31 травня 2019 року державним реєстратором Ковальовим Сергієм Вадимовичем Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) на квартиру будинку на АДРЕСА_1 з реєстраційним № 1842747912101 та скасувати запис 31813231 про перехід до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» права власності від 28 травня 2019 року (а.с.1-6, т.1).

       Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора – задоволено частково.
       Скасовано незаконне рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Ковальова Сергія Вадимовича від 31 травня 2019 року з індексним № 47150708 про державну реєстрацію права приватної власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (з відкриттям розділу) на трикімнатну квартиру жилою площею 55,7 м2 у будинку на АДРЕСА_1 , що у складі з І-балконом та допоміжними приміщеннями 1-коридору, 2-туалету, 3-кухні, 4-ванної загальною площею 80 м2 внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1842747912101.
       В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
       Вирішено питання щодо судового збору (а.с.63-68, т.2).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
Зазначає, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, так як відповідач придбав право власності у добровільному порядку за згодою позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі. 
Крім того, вказує, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права, оскільки державний реєстратор не може бути відповідачем у цій категорії справ, тому суд зобов`язаний був відмовити у вимогах щодо Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, через те, що воно не є належним відповідачем у справі (а.с.74-83, т.2).
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

       Судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2019 року у с. Нива Трудова Апостолівського району Дніпропетровської області, перебуваючи у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, державний реєстратор Ковальов Сергій Вадимович видав рішення з індексним № 47150708 про державну реєстрацію права приватної власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (з відкриттям розділу) на трикімнатну квартиру жилою площею 55,7 м2 у будинку на АДРЕСА_1 , що у складі з І-балконом та допоміжними приміщеннями 1-коридору, 2-туалету, 3-кухні, 4-ванної загальною площею 80 м2 внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державного реєстру прав) за колишньою адресою у АДРЕСА_1 , під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1842747912101, про що вніс запис 31813231 про проведену державну реєстрацію переходу 28 травня 2019 року права власності на підставі іпотечного договору № 689 від 27 липня 2007 року та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки від 05 вересня 2018 року (а.с. 69-71, т. 1).
       Оскаржуване позивачем рішення державним реєстратором видане і державна реєстрація ним проведена на підставі дублікату іпотечного договору № 689, договору № 990/03-13 про надання відновлювальної кредитної лінії, рекомендованих поштових повідомлень про вручення 11 вересня 2018 року позивачу і третім особам поштових відправлень з письмовими вимогами № 2509 від 05 вересня 2018 року про усунення порушення зобов`язання, станом на червень 2018 року, достроковим виконанням повернення 1 098 340 гривень 98 коп. боргу у тридцятиденний строк з попередженням відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання з роз`ясненням податкових наслідків прощеного банком боргу (а.с. 81-91, т. 1).
       На підставі нотаріально посвідченого договору від 29.07.99 року вищевказана квартира була виміняна у спільну власність порівну по ј частці ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , чия ідеальна частка у 2006 році збільшена до Ѕ в порядку спадкування за законом, що визнано учасниками справи, підтверджено іпотечним договором № 689 та узгоджується з фактичними даними Державного реєстру прав.
       20 травня 2019 року державний реєстратор виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області за заявою співвласників ОСОБА_4 про заборону вчинення реєстраційних дій зупинив державну реєстрацію прав на цю квартиру строком на десять робочих днів, тобто з можливістю відновлення реєстраційних дій згідно ч. 3 ст. 25 Закону № 1952-IV, у всякому випадку, не раніше за 01 червня 2019 року.
       Як встановлено Дніпровським апеляційним судом у постанові від 20 серпня 2020 року № 203/5780/16-ц і доказуванню згідно ст. 82 ЦПК України не підлягає, 27 липня 2007 року ОСОБА_5 отримав споживчий кредит на суму 450 000,00 грн. під 16 % річних за користування ними строком до 26 липня 2015 року на умовах укладеного з акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» договору № 990/03-13 про надання відновлювальної кредитної лінії, за якою максимальний ліміт з 07 грудня 2007 року домовленістю сторін змінений на 560 000 гривень згідно додатковому договору № 1, збільшивши за спільної згоди з 20 червня 2008 року процентну ставку до 18 % річних на підставі додаткової угоди № 2, після чого ОСОБА_5 допускав з 15 серпня 2008 року прострочення виконання внаслідок недостатності суми проведених ним платежів для погашення за цим договором щомісячно вимог кредитора у повній сумі.
       Також, Дніпровським апеляційним судом встановлена зміна договору № 990/03-13 про надання відновлювальної кредитної лінії з моменту досягнення ОСОБА_6 14 липня 2009 року домовленості з АКБ СР «Укрсоцбанк» у формі письмової додаткової угоди № 2 про продовження до 26 липня 2020 року строку повернення кредиту з його збільшеним максимальним лімітом до суми 608 983 гривень 52 коп.
       У залишеній після апеляційного перегляду без змін частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року № 203/5780/16-ц з законною силою встановлено і доказуванню згідно ст. 82 ЦПК України не підлягає, що ОСОБА_5 припинив сплачувати кошти для повернення кредиту з внесенням останнього платежу 12 грудня 2011 року після реструктуризації заборгованості, проведеної з його згоди 08 серпня 2011 року у формі договорів про внесення змін №№ 3, 4 на умовах встановлення до лютого 2013 року "кредитних канікул" за договором № 990/03-13 про надання відновлювальної кредитної лінії, визнаючи основним боргом за цим договором 521 488 гривень 52 коп., та зменшивши до первісно встановленого розміру 16 % річних процентну ставку за користування цим кредитом строком до 26 липня 2020 року, у зв`язку з чим 08 серпня 2011 року ОСОБА_5 також досяг згоди з ПАТ «Укрсоцбанк» про безготівковий переказ в кредит 203 058 гривень 11 коп. під 18 % річних процентів за користування ними до першого серпня 2012 року на умовах договору кредиту № 990СІ10110808001 з щорічним переглядом процентної ставки від 12 до 27 % річних до повернення останньої частини кредиту сьомого серпня 2017 року. Тобто, останній встановлений судом платіж на користь кредитора у 2011 році погашав його вимоги з договору кредиту № 990СІ10110808001.
       Повернення споживчого кредиту з договору № 990/03-13 забезпечувалося особистою порукою ОСОБА_7 , яка визнана припиненою сьомого грудня 2007 року з законною силою рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2019 року, а також відповідно до ст. 575 ЦК України – іпотекою зазначеної квартири, якою відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» жодні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» з договору кредиту № 990СІ10110808001 забезпечені не були внаслідок визнання законною силою рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2019 року № 203/2374/18 повністю недійсним договору про внесення змін № 3 до іпотечного договору № 689 з моменту досягнення згоди про його укладення восьмого серпня 2011 року.
       Так, 27 липня 2007 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало Катерина В`ячеславівна із вчиненням запису в реєстрі № 1853 посвідчила передачу боржником ОСОБА_6 і його майновими поручителями ОСОБА_8 в іпотеку (заставу) АКБ СР «Укрсоцбанк» за ст.ст. 1, 3 Закону України «Про іпотеку» зазначеної квартири будинку на АДРЕСА_1 за погодженою ними вартістю на суму 600 000 гривень на умовах укладеного іпотечного договору № 689, за якими заставою згідно з ст. 7 Закону України «Про іпотеку» забезпечені вимоги про сплату 450 000 гривень кредиту, 16 % річних процентів за користування ним і неустойок з правом дострокового звернення стягнення на предмет застави відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України, в тому числі в разі несвоєчасного погашення процентів, як встановлено статтею 4 цього договору, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, серед іншого, у спосіб передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених ним вимог без умов і порядку залучення суб`єкта оціночної діяльності для оцінки предмета іпотеки та без права іпотекодержателя на будь-які наступні вимоги після завершення позасудового врегулювання.
       З моменту досягнення 07 грудня 2007 року боржником ОСОБА_4 і його майновими поручителями домовленості з АКБ СР «Укрсоцбанк» про збільшення оцінки вартості предмета іпотеки до 808 000 гривень в іпотечному договорі був змінений обсяг забезпечених іпотекою вимог до суми 560 000 гривень основного боргу без змін процентної ставки, про що укладено договір про внесення змін та доповнень № 1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гупало Катериною В`ячеславівною із вчиненням запису в реєстрі № 3134 (т. 1 а.с. 8).
       14 липня 2009 року за згодою сторін Іпотечного договору № 689 внесені зміни до обсягу забезпечених іпотекою вимог, збільшених до 608 983 гривні 52 коп. основного боргу і до 18 % річних процентів з продовженим строком повернення кредиту до 26 липня 2020 року, а також доповнено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя новим способом позасудового врегулювання без шкоди для умов про передачу права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, про що укладено договір про внесення змін № 2, посвідчений з виправленням в ньому описки 20 липня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк Мариною Миколаївною із вчиненням запису в реєстрі № 2833, як встановлено Кіровським районним судом м. Дніпропетровська з законною силою рішення від 12 березня 2019 року у цивільній справі № 203/2374/18 і доказуванню згідно ст. 82 ЦПК України не підлягає.
       19 вересня 2016 року АТ «Укрсоцбанк» пред`явило боржнику ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання договору № 990/03-13 про надання відновлювальної кредитної лінії з поверненням всієї суми кредиту, а 23 вересня відповідну вимогу направило на адресу майнового поручителя ОСОБА_2 , після чого у грудні 2016 року пред`явило позов, який частково задоволений 20 серпня 2020 року постановою Дніпровського апеляційного суду № 203/5780/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 за договором № 990/03-13 про надання відновлювальної кредитної лінії 521 488 гривень 52 коп. основного боргу за кредитом і 511 492 гривень 53 коп. боргу з процентів станом на вересень 2017 року з відмовою у стягненні неустойок.
       Впродовж грудня 2016 - серпня 2020 рр. за час провадження у цивільній справі № 203/5780/16-ц відповідач АТ «Укрсоцбанк» неодноразово намагався уникнути відкритого судового розгляду, вдаючись до інших юрисдикційних форм захисту своїх прав кредитора з договору № 990/03-13 задля прискорення процесу стягнення заборгованості, незважаючи на строки давності.
       Зокрема, у виконавчому провадженні з 02 березня 2015 року до 01 листопада 2017 року на підставі виконавчого листа, виданого за ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 червня 2014 року № 755/14269/14-ц, зверталося до примусового виконання рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 28 березня 2014 року, яке скасоване 21 вересня 2017 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва № 755/9901/17 з мотивів непідвідомчості третейським судам з 12 березня 2011 року спорів про споживчі кредити згідно Закону № 2983-VI, що були передбачувані для банка з огляду на викладені Верховним Судом України висновки в постанові № 6-856цс15 від 02 вересня 2015 року (т. 1 а.с. 219-223).
       Згодом, з 26 грудня 2017 року до 25 січня 2018 року у виконавчому провадженні в рахунок оплати ОСОБА_1 за договором № 990/03-13 про надання відновлювальної кредитної лінії 521 488 гривень 52 коп. основного боргу за кредитом і 491 096 гривень 52 коп. боргу з процентів, станом на червень 2017 року, примусово зверталося стягнення на іпотечну квартиру на підставі виконавчого напису на іпотечному договорі № 689, вчиненому під № 22899 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем, який був повернутий стягувачу без виконання внаслідок проживання в цій квартирі постійно малолітньої онуки боржника (т. 1 а.с. 224-227), що слугувало причиною звернення відповідача АТ «Укрсоцбанк» у березні 2018 року з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, що до тепер перебуває у провадженні суду у цивільній справі № 203/823/18, зупиненій до розгляду цієї справи.
       Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради листом № 6/4108-01.1-19/16 (т. 1 а.с. 80) 08 січня 2020 року повідомив, що від державного реєстратора Ковальова в порушення ст.ст. 9, 17 ч. 4 зазначеного Закону № 1952-IV на зберігання до реєстраційної справи у паперовій формі документи про проведену у травні 2019 року державну реєстрацію не надходили, у зв`язку з чим надав електронні копії на папері тих документів, що виготовлені шляхом сканування під час проведення реєстраційних дій передачі права власності на предмет іпотеки. Серед цих документів немає жодного, який би підтверджував перевірку державним реєстратором наявності зупинення державної реєстрації прав, а також відсутній будь-який звіт про оцінку предмета іпотеки на момент видання оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав.
       Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування рішення державного реєстратора права власності на предмет іпотеки за АТ "Укрсоцбанк", суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.
       Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
       Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
       Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна строна повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
       Відповідно до вимог ст . 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
       Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
       Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим нотаріально посвідченим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог останнього, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку».
       В договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі зазначаються:
       - умови, у разі настання яких іпотекодержатель може використати своє право на позасудове стягнення;
       - порядок визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки;
       - прийнятні та належні способи обміну повідомленнями між сторонами договору.
       Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
       Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
       Відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
       Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.        
       Отже, згода іпотекодавця з умовою договору про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не може вважатися волевиявленням власника на вибуття майна з його володіння в розумінні ст. 388 ЦК України.
       Так, відповідно до п. 4.6 Іпотечного договору Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 
       4.6.1. на підставі рішення суду; або
       4.6.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса ; або
       4.6.3. шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку встановленому ст. 37 Закону України “ Про іпотеку”; або
       4.6.4. шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі — покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку встановленому ст. 38 Закону України “ Про іпотеку”. (а.с.6-7, т.1).
       Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
       За змістом статті 18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
       Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
       Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, та вирішуючи вимоги позивача, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про порушення державним реєстратором порядку проведення реєстраційних дій та видання ним оскарженого рішення вірними.
       Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Однак, відповідачем всупереч вказаним вимогам не надано суду як заяви у сфері державної реєстрації прав, що розглядалася державним реєстратором з виданням оскаржуваного рішення, так і документів, якими підтверджувалися повноваження звернутися з такою заявою. 
       При цьому для реєстраційних дій відповідачем АТ «Укрсоцбанк» наданий дублікат іпотечного договору замість його оригіналу, який втрачений не був і продовжує використовуватися в господарській діяльності відповідача, на що вказує засвідчення вірності його копій в інших цивільних справах. І якщо у довідці відповідача № 428 від 25 вересня 2019 року про прощений позивачу борг згадується оцінена ринкова вартість квартири на рівні 684 455 гривень без наведення реквізитів звіту суб`єкта оціночної діяльності про оцінку цього майна (т. 1 а.с. 14), то у копії позовної заяви, за якою відкрите провадження у цивільній справі № 203/823/18, прямо зазначається звіт ТОВ Консалтингової компанії «Бі.Еф.Сі.» про оцінку іпотечної квартири позивача у січні 2018 року з визначенням її вартості на суму 1 018 658 гривень (т. 1 а.с. 29).
       Для державного реєстратора обов`язок повідомляти власника про подання заяви на проведення реєстраційних дій згідно абзацу четвертому ч. 1 ст. 20 Закону № 1952-IV передбачений у системному зв`язку із зупиненням державної реєстрації прав на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна відповідно до ст. 25 цього Закону, у чинній на час прийняття оскарженого рішення редакції, надаючи такому власнику гарантовану можливість доступу до правосуддя для вирішення спору про право цивільне із заявником, включаючи вжиття в установленому процесуальним законом порядку заходів забезпечення позову ще до його пред`явлення, у зв`язки з чим для подання відповідного рішення суду про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили, встановлений строк, що не перевищує десяти робочих днів, який має обчислюватися згідно ст. 253 ЦК України з наступного за днем отримання повідомлення дня, і лише з плином якого реєстраційні дії підлягають відновленню виключно за відсутності такого роду судового акта. 
       Тому недотримання державним реєстратором такого строку (нині збільшеного до 15 календарних днів) складає не просту формальність, а позбавило власника часу, відведеного йому на всі можливі законні способи захисту своєї власності.
       Крім того, для проведення реєстраційних дій відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» необхідний звіт суб`єкта оціночної діяльності про оцінку предмета іпотеки для визначення його вартості на момент набуття цього майна іпотекодержателем у власність.
       Однак, відповідач в порушення ст.ст. 20, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не подав державному реєстратору не тільки звіту про оцінку предмета іпотеки станом на травень 2019 року, а й не надав, навіть, договір від 07 грудня 2007 року про внесення змін до іпотечного договору в частині погодження вартості предмета іпотеки в сумі 808 000 гривень.
       З`ясовані обставини переконують суд в проведенні на дев`ятий робочий день з часу подання іпотекодавцями заяви про заборону вчинення реєстраційних дій щодо власного об`єкта нерухомого майна державної реєстрації права приватної власності іпотекодержателя на предмет іпотеки за відсутності його заяви про це і без належної оцінки його вартості на цей момент та всупереч імперативній нормі про її зупинення відповідно до ст. 25 Закону № 1952-IV, про що з порушенням п.п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 18 цього Закону службовою особою органу місцевого самоврядування виданий правовий акт індивідуальної дії у формі рішення про державну реєстрацію права без спрямованості дій іпотекодержателя на реальне настання обумовлених цим рішенням правових наслідків позасудового врегулювання згідно ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», що порушує цивільні права власності на житло іпотекодавців.
       Враховуючи зазначене, доводи апелянта про те, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, та як відповідач придбав право власності у добровільному порядку за згодою позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі , колегією суддів відхиляються.
       Посилання апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки державний реєстратор не може бути відповідачем у цій категорії справ, тому суд зобов`язаний був відмовити у вимогах щодо Комунального підприємства «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради, через те, що воно не є належним відповідачем у справі, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
       Розв`язуючи в межах судового розгляду згідно з ст. 13 ЦПК України спір, пов`язаний з порушенням цивільних речових прав позивача на нерухому річ іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо тієї ж речі, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені 02 жовтня 2019 року в § 6 постанови Великої Палати № 11-893апп19, про розгляд спору про право цивільне у цій категорії справ про скасування рішення чи запису щодо державної реєстрації права власності, де допустима участь державного реєстратора як належного співвідповідача, якого позивач вважає винним у порушенні його прав, що цивільно-правового характеру такого спору не змінює.
       Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
       Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
       Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
       Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк»- залишити без задоволення.
       Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: