ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року 
м. Київ
справа № 802/1584/15-а
адміністративне провадження № К/9901/5769/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
за участю секретаря судового засідання Лопушенко О.В.,
представника позивача Шевченка В.В.,
представника відповідача Кухрівського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, на постанову Вінницького окружного адміністративного суду у складі судді Дмитришеної Р.М. від 13 липня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Сапальової Т.В., суддів Боровицького О.А., Драчук Т.О. від 13 жовтня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕН-10» до Головного управління ДПС у Вінницькій області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, про визнання протиправним та скасування наказу про призначення документальної перевірки та податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СЕН-10» (далі - позивач, Товариство) звернулось до суду з позовом до Козятинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області (правонаступник - Головне управління ДПС у Вінницькій області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України; далі - відповідач, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправними та скасувати наказ від 22 вересня 2014 року №399 «Про призначення документальної позапланової перевірки», а також податкові повідомлення-рішення від 18 листопада 2014 року №0000872200 та від 26 грудня 2014 року №№0000952200, 0000972200.

Суди встановили, що на підставі наказу від 22 вересня 2014 року №399 «Про призначення документальної позапланової перевірки» у період з 24 вересня по 14 жовтня 2014 року контролюючим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні господарських операцій з ТОВ «Київ Ліквід Петролеум» за період квітня 2014 року, ТОВ «Праус» за період травня 2014 року, ТОВ «Бариліт Плюс» за період травня-липня 2014 року, ТОВ «Талис Плюс» за період червня 2014 року, ТОВ «Антарес» за період липня 2014 року, за наслідками якої 21 жовтня 2014 року складено акт №102/22/37258704, в якому встановлено порушення позивачем вимог пунктів 198.1, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.2 статті 200, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), що призвело до заниження суми податку на додану вартість (далі - ПДВ), яка підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет, у загальному розмірі 5244521 грн.

У акті перевірки відповідач дійшов висновку про формування позивачем податкового кредиту з ПДВ за операціями із ТОВ «Київ Ліквід Петролеум», ТОВ «Праус», ТОВ «Бариліт Плюс», ТОВ «Талис Плюс» та ТОВ «Антарес» без належного документального підтвердження таких господарських відносин, посилаючись на проведений аналіз в системі автоматизованого співставлення податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів та отриману податкову інформацію, у тому числі у вигляді актів про неможливість проведення зустрічної звірки контрагентів, а також відсутність у них необхідних ресурсів і умов для здійснення спірних операцій; неподання до перевірки наказів на відрядження директора Товариства до міст, де відбувалося укладання договорів з контрагентами, журналу реєстрації довіреностей на отримання товару від контрагентів, документів, які б свідчили про транспортування і оприбуткування нафтопродуктів й були оформлені у відповідності до вимог спеціальних нормативних актів, якими регулюється порядок обліку нафтопродуктів, приймання товару за якістю тощо. На думку контролюючого органу, документи, складені між позивачем та контрагентами, використано з метою штучного формування податкового кредиту та отримання неправомірної вигоди у вигляді мінімізації податкових зобов`язань.

На підставі акту 18 листопада 2014 року відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення №0000872200, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на 5244521 грн. за основним платежем та на 2622261 грн. за штрафними санкціями, а всього на суму 7866782 грн. Вказане рішення за результатами адміністративного оскарження Головним управлінням Міндоходів у Вінницькій області скасовано в частині 9000 грн. основного платежу та 4500 грн. штрафних санкцій (рішення контролюючого органу вищого рівня від 19 грудня 2014 року №65/10/02-32-10-04).

Враховуючи наведене, на виконання вказівки Головного управління Міндоходів у Вінницькій області контролюючим органом 26 грудня 2014 року прийнято нові податкові повідомлення-рішення №0000952200, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на 5235521 грн. за основним платежем та на 2617761 грн. за штрафними санкціями, та №0000972200, яким зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ на 37962 грн.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 13 липня 2015 року позов задоволено частково; визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 26 грудня 2014 року №№0000952200, 0000972200; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог мотивовано тим, що операції між позивачем та його контрагентами (ТОВ «Київ Ліквід Петролеум», ТОВ «Праус», ТОВ «Бариліт Плюс», ТОВ «Талис Плюс» та ТОВ «Антарес») щодо поставки останніми нафтопродуктів є реальними, їх проведення та використання придбаних товарів в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності Товариства підтверджується матеріалами справи, а відтак позивачем дотримано передбачені податковим законодавством умови для формування податкового кредиту за результатами таких відносин. За висновком суду доводи відповідача про порушення Товариством норм ПК України документально не підтверджуються, а збільшення оскаржуваними рішеннями розміру грошових зобов`язань зі сплати ПДВ (зменшення від`ємного значення) є протиправним.

Водночас, за висновком суду, вимога про визнання протиправним та скасування наказу не підлягає задоволенню, адже не призведе до відновлення порушених прав платника податку. Також суд виходив з того, що, оскільки внаслідок часткового скасування первинного податкового повідомлення-рішення від 18 листопада 2014 року №0000872200 визначену ним суму грошового зобов`язання з ПДВ було зменшено та замість цього рішення контролюючим органом прийнято нові податкові повідомлення-рішення, то в силу положень підпункту 60.1.3 пункту 60.1, пункту 60.4 статті 60 ПК України таке рішення вважається відкликаним та, відповідно, не породжує для Товариства будь-яких юридичних наслідків.

Вінницький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 13 жовтня 2015 року постанову суду першої інстанції залишив без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти у відповідній частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В касаційній скарзі по суті зазначає про помилковість висновків судів попередніх інстанцій та прийняття ними рішення за неправильного застосування норм матеріального права, що регулюють порядок формування податкової вигоди, вирішення спору без повного, належного та всебічного дослідження всіх обставин справи. Насамперед йдеться про нереальність господарських операцій по поставці нафтопродуктів, на підставі яких позивачем формувались дані податкового обліку, а також про непідтвердження платником податку їх товарності належними і допустимими доказами, які б свідчили про транспортування і оприбуткування нафтопродуктів й були оформлені у відповідності до вимог спеціальних нормативних актів, якими регулюється порядок обліку нафтопродуктів. Вказує на залишення судами поза увагою отриманої за результатами здійснення податкового контролю контрагентів позивача інформації, яка свідчить про неможливість вчинення ними фінансово-господарських операцій та ведення діяльності у порядку, передбаченому законодавством.

Позивач не реалізував своє процесуальне право на подання письмових заперечень (відзиву) на касаційну скаргу відповідача.

Справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Справу призначено до касаційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

У ході касаційного розгляду судом здійснено заміну відповідача у справі його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Вінницькій області, утвореним на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити; представник позивача проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними, надавши відповідні пояснення.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (підпункт а).

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За визначенням статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (далі - Закон №996-XIV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як визначено підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У відповідності до статті 1 Закону №996-XIV господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування податкового кредиту з ПДВ виникають за таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують відносини певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності та належним чином складеної податкової накладної; ділової мети, розумних економічних причин для здійснення операції й подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) у межах господарської діяльності платника.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкової вигоди.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що основним видом діяльності позивача є роздрібна торгівля пальним.

У період діяльності, який перевірявся, позивачем із ТОВ «Київ Ліквід Петролеум», ТОВ «Праус», ТОВ «Бариліт Плюс», ТОВ «Талис Плюс» та ТОВ «Антарес» укладено договори на поставку нафтопродуктів та газу вуглеводного скрапленого марки СПБТ, а саме №34/14-П від 27 березня 2014 року, №94/14-П від 19 квітня 2014 року, №01/72 від 01 квітня 2014 року, №01/39-НП від 01 травня 2014 року, №01/92-НП від 01 травня 2014 року, №01/06-36П від 01 червня 2014 року, №ДГ-0107-44 від 01 липня 2014 року.

За умовами договорів №34/14-П від 27 березня 2014 року та №94/14-П від 19 квітня 2014 року, укладених Товариством із ТОВ «Київ Ліквід Петролеум», поставка газу вуглеводного скрапленого паливного для комунально-побутового споживання марки СПБТ здійснювалась останнім на умовах - склад покупця (АЗС) (пункт 3). Передача газу здійснюється шляхом підписання актів приймання-передачі. Асортимент, кількість, ціна, вартість товару визначається сторонами у відповідних додаткових угодах до вказаних договорів (пункт 2).

За умовами решти угод, які по суті аналогічні за своїм змістом, ТОВ «Праус», ТОВ «Бариліт Плюс», ТОВ «Талис Плюс» та ТОВ «Антарес» (постачальники) зобов`язались поставити Товариству (покупцю) нафтопродукти, номенклатура, кількість, ціна та строк поставки яких визначається сторонами у додаткових угодах, які є невід`ємними частинами договорів; передбачалось, що нафтопродукти постачаються покупцю партіями на умовах EXW (правил Інкотермс в редакції 2010 року) - резервуари нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт» і інших нафтобаз, що належать ПАТ «Дніпронафтопродукт» на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів, та/або АЗС покупця; сторони укладають акти прийому-передачі товару, в яких вказують найменування, кількість, ціну і вартість переданого товару, сторони можуть укладати акти прийому-передачі товару, що переданий протягом визначеного в такому акті періоду часу.

Суди зазначили, що фактичне виконання господарських зобов`язань за вказаними договорами підтверджується належним чином оформленими документами, а саме: актами приймання-передачі нафтопродуктів та газу; платіжними дорученнями; листами контрагентів, якими повідомлено позивача про знаходження нафтопродуктів на зберіганні у ПАТ «Дніпронафтопродукт» та можливість їх отримання у будь-який час; укладеними контрагентами із ПАТ «Дніпронафтопродукт» договорами зберігання, за умовами яких останній (зберігач) зобов`язався приймати та зберігати нафтопродукти та інші товарно-матеріальні цінності, які передаються поклажодавцями і повернути їх у схоронності за першою їх вимогою; укладеними позивачем із ТОВ «ТД «КРЕМЕНЧУКНАФТОПРОДУКТ» та ТОВ «Еко-Вей» договорами про надання послуг перевезення; актами про надання послуг (виконання робіт) з перевезення; товарно-транспортними накладними (далі - ТТН) на перевезення нафтопродуктів (газу) із місць зберігання до АЗС, що використовуються Товариством; укладеними із ТОВ «РУСТЕЛЬ», ТОВ «НОВЕЛ-ІСТЕЙТ», ТОВ «ЛЕНОРА», ТОВ «ГЕД ХОЛДИНГЗ», ТОВ «НК Альфа-Нафта», ТОВ «НАФТОВА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» договорами оренди АЗС, у відповідності до яких позивач орендував АЗС; журналами обліку надходжень нафтопродуктів та газу на АЗС тощо.

Вказані документи, як зазначено судами, вцілому містять всі необхідні реквізити, відповідають вимогам Закону №996-XIV, тобто є первинними документами у розумінні цього Закону. У виписаних контрагентами податкових накладних присутні усі обов`язкові реквізити, передбачені пунктом 201.1 статті 201 ПК України, й на момент їх складення контрагента позивача були зареєстровані як юридичні особи та платники ПДВ.

Судами встановлено, що ТОВ «Праус», ТОВ «Бариліт Плюс», ТОВ «Талис Плюс» та ТОВ «Антарес» поставляли позивачу нафтопродукти на умовах EXW (франко-склад/завод - Інкотермс 2010 в місці їх зберігання, а саме на нафтобазах ПАТ «Дніпронафтопродукт», тобто без здійснення перевезень продавцями. Нафтопродукти зберігались на складах, які використовує ПАТ «Дніпронафтопродукт», зокрема, у м. Кременчук відповідно до договору №3220 від 04 січня 2013 року, укладеного із ТОВ «Еквіта», та у м. Калинівка відповідно до договору №3289 від 01 лютого 2013 року, укладеного із ТОВ «КНП-ПЛЮС».

У ході розгляду справи з`ясовано, що поставка товарно-матеріальних цінностей із нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт» до автозаправних станцій позивача здійснювалася залученими Товариством за договорами про надання послуг перевезення автоперевізниками ТОВ «ТД «КРЕМЕНЧУКНАФТОПРОДУКТ» та ТОВ «Еко-Вей», які мають у власності відповідні транспортні засоби, що підтверджується відповідними ТТН, й останні, у свою чергу, містять відомості про об`єм, масу, густину та температуру нафтопродуктів, підписи уповноважених осіб за відпуск та їх прийняття. Товариство зверталося до ПАТ «Дніпронафтопродукт» із заявками щодо надання дозволу на навантаження автомобілів нафтопродуктами із зазначенням відповідної нафтобази (ТОВ «КНП-ПЛЮС» м. Калинівка чи ТОВ «Еквіта» м Кременчук).

Реальність господарських операцій позивача із згаданими контрагентами підтвердила також і допитана у суді першої інстанції як свідок ОСОБА_1 , яка на момент спірних правовідносин працювала бухгалтером на Товаристві. Вказана особа пояснила, що після доставки вантажу, зазначеного у ТТН, в пункт розвантаження паливо оприбутковувалось відповідальними особами в журналах обліку прийому нафтопродуктів. Крім того, з прибуттям нафтопродуктів на АЗС в автоцистерні перевірялись наявність і цілісність пломб, технічний стан автоцистерни, відповідність об`єму і густини нафтопродукту в автоцистерні об`єму і густині, зазначеним у ТТН, відповідність найменування, марки і виду. 

Оригінали журналів, ТТН оглянуті в судовому засіданні судом першої інстанції.

З`ясовано, що нафтопродукти, які поставлені контрагентами, були використані в господарській діяльності позивача в оподатковуваних операціях, а саме реалізовані третім особам на АЗС.

Як зазначили суди, досліджені у ході розгляду справи документи спростовують висновок контролюючого органу про завищення позивачем податкового кредиту за господарськими операціями із зазначеними вище контрагентами, оскільки такі реально проведені, а витрати з придбання товарно-матеріальних цінностей відповідають господарській меті Товариства.

Більше того, згідно довідок Інспекції від 15 липня 2014 року №71/22/37258704, від 09 липня 2014 року №69/22/37258704 та від 28 липня 2014 року №82/22/37258704 про результати проведення зустрічних звірок Товариства щодо документального підтвердження господарських відносин із ТОВ «Київ Ліквід Петролеум» та ТОВ «Праус», ТОВ «Бариліт Плюс» відповідно за квітень та травень 2014 року звірками документально підтверджено здійснення господарських відносин та їх відображення в податковому обліку позивача.

Слід погодитися з висновком судів про те, що певні незначні недоліки в оформленні товарно-транспортних накладних, нескладення деяких супровідних поставці документів, а також інформація за результатами податкового контролю контрагентів, у даному випадку, не є такими, що можуть свідчити про нереальність господарських операцій з урахуванням встановлених у справі обставин на підставі поданих позивачем доказів.

Надали суди оцінку й актам про неможливість проведення зустрічних звірок ТОВ «Таліс Плюс» від 22 липня 2014 року, ТОВ «Антарес» від 21 серпня 2014 року №175/04-61-22-2/31037491 та ТОВ «Праус» від 11 червня 2014 року №627/223/37276126, визнавши їх такими, що не є беззаперечними доказами відсутності руху активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними суб`єктами господарювання. Більше того, як встановлено судами, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 липня 2014 року у справі №804/9005/14, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року, визнано протиправними дії Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області по проведенню зустрічної звірки ТОВ «Праус» щодо підтвердження здійснення господарських операцій за квітень 2014 року, за результатами якої складено акт від 11 червня 2014 року №627/223/37276126. Також постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2014 року у справі №804/11319/14, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року, зобов`язано податковий орган прийняти податкову декларацію ТОВ «Талис Плюс» з ПДВ за червень 2014 року та відобразити її показники (дані) в електронних базах даних податкової звітності, у тому числі в інтегрованих картках платника податків.

Відтак, оцінивши повноту, характер, об`єктивність та юридичне значення установлених конкретних фактичних обставин справи, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведення відповідачем порушення Товариством відповідних вимог ПК України при формуванні податкового кредиту за результатами взаємовідносин із контрагентами й, як наслідок, підстав для прийняття податкових повідомлень - рішень від 26 грудня 2014 року №№0000952200, 0000972200.

Доводи ж касаційної скарги не спростовують мотивів, покладених судами в основу оскаржуваних рішень. Відповідач на обґрунтування своїх вимог не зазначив, у чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права (неправильно розтлумачено закон або застосовано закон, який не підлягав застосуванню, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню) чи порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій, що призвело до постановлення незаконних судових рішень.

У касаційній скарзі не наведено інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в акті перевірки, запереченні на позовну заяву та апеляційній скарзі, з урахуванням яких суди вже надавали оцінку встановленим обставинам справи. Фактично доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки встановлених обставин справи, що згідно положень статті 341 КАС України виходить за межі повноважень касаційного суду.

Не є прийнятними й посилання у касаційній скарзі на висновок експертів, складений за результатами проведеного судово-технічного та почеркознавчого дослідження, відповідно до якого, як стверджує відповідач, підписи на первинних документах за господарськими операціями із ТОВ «Праус» виконані не ОСОБА_2 (директором підприємства), а іншою особою, оскільки такий висновок відсутній в матеріалах справи. У ході судового засідання представник контролюючого органу не зміг пояснити Верховному Суду, у межах якого провадження здійснювалося таке судово-технічне та почеркознавче дослідження, а також результати такого провадження.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи те, що обставини неправильного застосування судами норм матеріального права або ж порушення процесуальних норм не підтвердилися, підстави для задоволення касаційної скарги податкового органу відсутні.

Щодо позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, то в цій частині рішення судів, враховуючи положення частини першої статті 341 КАС України, касаційним судом не переглядаються.

Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області, утвореного на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13 липня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді	С.С. Пасічник І.А. Васильєва   В.П. Юрченко