ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року	Львів	Справа № 140/14502/20 пров. № А/857/932/21	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                   Шевчук С.М.,
суддів                                                                        Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення  Волинського окружного адміністративного суду  від 08 грудня 2020 року  (ухвалене у м. Луцьк, судом під головуванням судді Смокович В.І. в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін,  повний текст рішення складено - 08.12.2020 року) у справі № 140/14502/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області  про стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії, суд-
В С Т А Н О В И В :
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі – ГУ НП у Волинській області, відповідач) про стягнення несплаченого грошового забезпечення за вересень 2020 року в розмірі 15379,80 грн (п`ятнадцять тисяч триста сімдесят дев`ять гривень вісімдесят копійок) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, зобов`язання відповідача здійснювати нарахування і виплату грошового забезпечення, виходячи з середньоденного грошового забезпечення у розмірі 512,66 грн (п`ятсот дванадцять гривень шістдесят шість копійок) за кожен календарний день з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, починаючи з 01 жовтня 2020 року до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду  від 08 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Волинській області від 05 жовтня 2020 року №302 о/с “По особовому складу” в частині припинення виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01 вересня 2020 року по 30 вересня 2020 року.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за вересень 2020 року.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошового забезпечення за вересень 2020 року, з урахуванням проведеного перерахунку грошового забезпечення (в частині надбавки за вислугу років).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції  відповідач оскаржив його фактично у частині задоволених позовних вимог, у зв`язку відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема вказує, що судом не враховано  положення пункту 8 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС № 260 від 06 квітня 2016 року, яким передбачено, що за час відсутності поліцейського на службі без поважних причин грошове забезпечення не виплачується. Також вказує, що положення ст. 119 КЗпП України не поширюються на спірні правовідносини сторін.
Позивач  відзиву  на апеляційну скаргу не подав. 
У зв`язку з критичною ситуацією, що склалася із фінансовим забезпеченням діяльності судів, зокрема, відсутністю асигнувань на оплату послуг з пересилання поштової кореспонденції, копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду скеровано за допомогою електронних засобів зв`язку на електронну адресу відповідача та позивача, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на позивача поширюються гарантії, передбачені   статтею 39 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року   та   статтею 119 КЗпП України   (зокрема, щодо збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював), тому відповідач протиправно, прийняв оскаржуваний наказ щодо припинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю на службі без поважних причин в період з 01 вересня 2020 року по 03 вересня 2020 року.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що  з 16 квітня 2018 року по 22 березня 2019 року   ОСОБА_1 проходив службу в Нововолинському відділі поліції Володимир-Волинського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції.
      22 березня 2019 року позивач був прийнятий на військову службу за контрактом у військову частину № НОМЕР_1 на посаду головного сержанта - командира відділення зенітного ракетного-артилерійського дивізіону.
        22 березня 2019 року  позивачем на адресу ГУНП у Волинській області листом з описом вкладення у поштове відправлення було направлено рапорт на ім`я начальника ГУНП у Волинській області з проханням увільнити мене від виконання службових обов`язків у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. Даний рапорт відповідач отримав 25 березня 2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та описом вкладення у поштове відправлення.
        30 березня 2019 року ОСОБА_1 на адресу відповідача листом з описом вкладення у поштове відправлення було направлено копію контракту, укладеного між ним та військовою частиною № НОМЕР_1 строком на 3 (три) роки. Копію даного контракту відповідач отримав 01 квітня 2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та описом вкладення у поштове відправлення.
       Також,   позивачем  від  ГУНП  у  Волинській області отримано лист № 831/01/12/1-2019 від 01.04.2019 р. зі змісту якого вбачається, що він не мав права укладати контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, будучи знятим з військового обліку і перебуваючи у кадрах поліції. Разом з цим, протиправність укладення  позивачем вищевказаного контракту відповідач обґрунтовував приписами ст. 66 Закону України “Про Національну поліцію”  згідно з якими поліцейський не може під час проходження служби займатись іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої. За таких обставин  відсутність позивача на робочому місці відповідач розцінює, як відсутність на службі без поважних причин, що є, на його думку, свідомим вчиненням  позивачем протиправної дії, яка полягає в порушенні службової дисципліни, невиконанні обов`язків поліцейського.
       Наказом Головного управління Національної поліції у Волинській області від 10.04.2019 №440 у зв`язку з невиходом ОСОБА_1 на службу в період з 25.03.2019 по 04.04.2019 було призначено та проведено службове розслідування.
Відповідно до висновку службового розслідування комісія прийшла до висновку - за порушення службової дисципліни, що виразилася у невиході на службу до Нововолинського відділення поліції капітана поліції ОСОБА_1 звільнити зі служби та припинити виплату грошового забезпечення.
Наказом ГУ НП у Волинській області від 23 квітня 2019 року № 116 о/с   ОСОБА_1 було звільнено зі служби за пунктом 6 частини першої  статті 77 Закону України  “Про Національну поліцію”  у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року у справі №140/123/20, яке набрало законної сили 15 вересня 2020 року, визнано протиправними та скасовано  накази від 18 квітня 2019 року №476/в  “Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ”, від 23 квітня 2019 року № 116 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за пункту 6 частини першої статті 77 Закону України  “Про Національну поліцію”; поновлено   ОСОБА_1  на посаді  старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського відділення поліції Володимир-Волинського відділу поліції ГУ НП у Волинській області з 24 квітня 2019 року, стягнуто  з ГУ НП у Волинській області в користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 160979,12 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, рішення  суду  в  частині  поновлення   ОСОБА_1 на посаді  та виплати грошового забезпечення у межах  стягнення за один місяць у сумі 14723,70 грн допущено до негайного виконання.
На виконання зазначеного судового рішення наказом ГУ НП у Волинській області від 28 лютого 2020 року № 83 о/с “По особовому складу” ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУ НП у Волинській області, з 24 квітня 2019 року (арк. спр. 13).
Листом від 20 березня 2020 року відповідач повідомив позивача про те, що йому виплачено грошове забезпечення у межах суми стягнення за один місяць в сумі 14723,70 грн. шляхом зарахування на картковий рахунок AT КБ “Приватбанк” 26 лютого 2020 року (за вирахуванням військового збору 1,5% зараховано суму 14502,84 грн.). 
В подальшому нарахування і виплата грошового забезпечення буде здійснюватися відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06 квітня 2016 року №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі – Порядок №260) (арк. спр. 12).
Судом також встановлено, що ГУ НП у Волинській області не було нараховано та виплачено позивачу грошове забезпечення за вересень 2020 року. 
На підставі актів про невихід на роботу за період з 01 вересня 2020 року по 30 вересня  2020 року (арк. спр. 30-51), ГУ НП у Волинській області видало наказ від 05 жовтня 2020 року №302 о/с “По особовому складу”, відповідно до якого на підставі Порядку №260 старшому дільничному офіцеру поліції сектору превенції Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУ НП у Волинській області ОСОБА_1 припинено виплату грошового забезпечення у зв`язку із відсутністю на службі без поважних причин в період з 01 вересня 2020 року по 30 вересня  2020 року (арк. спр. 64).
Позивач не погоджуючись із вказаним наказом та діями відповідача щодо невиплати грошового забезпечення за вересень 2020 року звернувся із даним позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до частини другої    статті 19    Конституції України    органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені    Конституцією    та законами України.
Згідно з положеннями ч. З ст. 61 Закону України “Про Національну поліцію” за поліцейськими зберігаються всі права, визначені для громадян України Конституцією та законами України, крім обмежень, встановлених цим та іншими законами України. Дана норма права кореспондується з приписами п. 10 розділу II Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. № 114 (далі по тексту Положення № 114 від 29.07.1991 р.), відповідно до яких особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.
Відповідно до статті 1-2 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”   від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ    військова служба є державною службою особливого характеру. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в      Конституції України   та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені    законом    пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із пунктом 4 частини десятої    статті 62 Закону України    “Про Національну поліцію”   поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до   закону   та інших нормативно-правових актів України.
Відповідно до частин першої, другої    статті 94 Закону України    “Про Національну поліцію”   поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Наказом МВС України, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за № 669/28799 затверджено Порядок та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.
Відповідно до п.8 розділу 1 вказаного Порядку, затвердженого за час відсутності поліцейського на службі без поважних причин грошове забезпечення не виплачується.
Як слідує з матеріалів справи, причиною відсутності позивача  на службі в органах національної поліції слугувало  прийняття позивача 22 березня 2019 року на військову службу за контрактом у військову частину № НОМЕР_1 на посаду головного сержанта - командира відділення зенітного ракетного-артилерійського дивізіону на підставі  контракту, укладеного між ним та військовою частиною № НОМЕР_1 строком на 3 (три) роки. Копію якого направлено відповідачу. 
Відтак, причини відсутності позивача на службі в органах національної поліції є поважними.
Суд також враховує, що норми спеціального законодавства, а саме   Закон України    “Про Національну поліцію”   та Порядок №260 не регулюють питання виплати грошового забезпечення поліцейським, які прийняті на військову службу за контрактом у період  кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми   КЗпП України.
В силу приписів ч. 6 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України  у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону). За змістом вимог п. 4 розділу XI Закону України “Про Національну поліцію”  до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Положеннями ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію”, які є спеціальними нормами права, не врегульовано питання звільнення зі служби в поліції внаслідок призову або вступу на військову службу, а тому до даних правовідносин слід застосовувати норми загального закону, а саме, п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі по тексту КЗпП), відповідно до якого підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.
В  свою  чергу, приписами ч. 2 ст. 119 КЗпП встановлено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених, зокрема, Законом України “Про військовий обов`язок і військову службу”, надаються гарантії та пільги відповідно до цього закону.
        Так, згідно з нормами ч. 2 ст. 39 Закону України  “Про військовий обов`язок і військову службу” громадяни України, зокрема, прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, частиною третьою етапі 119 КЗпП.
      В силу вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП за працівниками, зокрема, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток в установі незалежно від підпорядкування та:форми власності. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
Враховуючи вищевказане, чинне законодавство пов`язує виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, з дією особливого періоду. Разом з цим, встановлені нормами ч. 3 ст. 119 КЗпП гарантії поширюються на всіх осіб прийнятих на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду незалежно від попереднього місця роботи.
       Згідно   ст. 1 Закону України  “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію”     особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
       Рішенням Ради національної безпеки та оборони України  “Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України” від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
У постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц (провадження № 61-4157св18), від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц (провадження №61-3951св18), від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (провадження № 61-4304св18), від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц (провадження № 61-4255св18), від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17 (провадження № 61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 р. № 303/2014 “Про часткову мобілізацію” та по даний час, оскільки, Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду не приймав.          
     Також, у постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 812/452/17 наведено наступну правову позицію. Зі змісту частини третьої  статті 119 КЗпП України вбачається, що поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
    В силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини третьої   статті 119 КЗпП України   за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до   Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
Згідно із частиною другою   статті 39 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ   громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою   статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті   51, частиною п`ятою статті   53, частиною третьою статті   57, частиною п`ятою статті   61 Закону України “Про освіту”.
Аналіз наведених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, в яких вони працювали на час призову/прийняття на військову службу. Виплата середнього заробітку вказаним особам здійснюється підприємствами, установами, організаціями, на яких збереглося місце роботи такої особи.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 814/1905/17. 
Вказані обставини та висновки викладені також у рішенні Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2020 року та постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року у справі №   140/123/20 за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом в умовах кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, тобто, під час дії особливого періоду, колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що на позивача поширюються гарантії, передбачені   Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25 березня 1992 року та   статтею 119 КЗпП України, зокрема, щодо збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку в установі, в якій він працював.
Як наслідок суд першої інстанції, з урахуванням ч.2 ст. 9 КАС України правомірно задовольнив позов у вказаній частині.
Приведені в апеляційній скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове  рішення в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,                                    
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду  (в оскаржуваній частині) від 08 грудня 2020 року  у справі № 140/14502/20   залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 13 квітня 2021 року.