УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/31230/19
Провадження № 22-ц/4820/113/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 травня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Купельського А.В. (суддя-доповідач),
Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,
секретар судового засідання Журбіцький В.О. 

за участю учасників справи: представника апелянта адвоката Керницької І.Р., позивача ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Проскурів» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2020 року (суддя Мазурок О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Проскурів» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
в с т а н о в и в :
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначав, що відповідно до наказу №23-К від 19.08.2019 його прийнято на роботу в ПАТ «Проскурів» на посаду «головного юрисконсульта» з посадовим окладом, згідно штатного розпису, з 20.08.2019. 
Трудову дисципліну не порушував, належно виконував трудові обов`язки на визначеному роботодавцем місці, дисциплінарні стягнення до нього не застосовувалися.
З метою перевірки правильності нарахування заробітної плати, а також сплати обов`язкових платежів, які підлягають вирахуванню, позивачем 24.10.2019 замовлено та отримано витяг з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно відомостей про період трудових відносин, які містить витяг 13.09.2019, з ним розірвано трудовий договір з ініціативи роботодавця на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Однак, до моменту отримання витягу, було невідомо про розірвання 13.09.2019 з ним трудового договору з ініціативи відповідача.
Трудові обов`язки він виконував на визначеному робочому місці, в приміщенні дирекції ПАТ «Проскурів» на вул. Кам`янецькій, 257 в м. Хмельницький.
Звернутися із заявою про вирішення трудового спору не вбачалося за можливе у встановлений місячний строк у зв`язку з захопленням приміщення дирекції  ПАТ «Проскурів».
Відповідачем не виконано свого обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 47 та частинами 1, 4 ст. 149 КЗпП України, а саме станом на 15.11.2019 він не повідомлений про підстави та про саме звільнення; до застосування дисціплінарного стягнення відповідачем не вчинено жодних дій для отримання його пояснень; його не повідомлено під розписку про застосоване дисциплінарне стягнення; він не володіє інформацією щодо форми та змісту наказу про його звільнення від 13.09.2019 з посади головного юрисконсульта на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; також йому невідомо, чи винесено (затверджено) такий наказ відповідачем.
Крім того, йому не надано та його не ознайомлено з копією наказу про його звільнення від 13.09.2019 на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України; йому не повернуто та не направлено поштовими засобами трудову книжку, яка має містити відповідний запис про звільнення. Таким чином, він не повідомлений у будь-який із можливих способів, включно по 15.11.2019, про звільнення. За таких обставин він не міг знати про розірвання з ним трудового договору з 13.09.2019, що підтверджує поважність причин його звернення до суду з цією заявою, поза межами місячного строку. 
У зв`язку з цим позивач просив суд поновити йому місячний строк для звернення до суду із заявою про визнання незаконним і скасування звільнення та поновлення на роботі; визнати незаконним та скасувати наказ ПАТ «Проскурів» від 13.09.2019 про його звільнення з посади головного юрисконсульта ПАТ «Проскурів» на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновити його на посаді головного юрисконсульта ПАТ «Проскурів».
У лютому 2020 року позивач збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути з ПАТ «Проскурів» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно розрахунку: 533 грн. 65 коп. х (помножити) на число робочих днів, яке визначається починаючи з 16.09.2019 – наступний робочий день після його незаконного звільнення, до дати винесення судового рішення в цій справі.
       Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2020 року позов задоволено.
Поновлено ОСОБА_1 місячний строк для звернення до суду із заявою про визнання незаконним і скасування звільнення та поновлення на роботі.
Визнано незаконним та скасовано наказ  ПАТ «Проскурів» від 13.09.2019 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного юрисконсульта ПАТ «Проскурів» на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта ПАТ «Проскурів».
Стягнуто з ПАТ «Проскурів» на користь ОСОБА_1 145686 грн. 45 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням обов`язкових платежів та 840 грн. 80 коп. сплаченого судового збору.
Стягнуто з ПАТ «Проскурів» на користь держави 2298 грн. 20 коп. судового збору.
Зазначено, що рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника та присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць підлягає негайному виконанню.
       Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 16 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні заяви ПАТ «Проскурів» про ухвалення додаткового рішення.
Не погоджуючись з рішенням, ПАТ «Проскурів» в апеляційній скарзі просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви, стягнути усі судові витрати з позивача на користь апелянта.
Вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Зазначає, що рішенням Наглядової ради Товариства №3 від 03.09.2019 змінено місце розташування товариства на адресу АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим, наказом Генерального директора №8 від 06.09.2019 змінено робоче місце працівників, визначених у списку до вказаного наказу. Цей наказ є правомірним та обов`язковим до виконання усіма працівниками, яких він стосується. Про факт переміщення робочого місця за новою адресою ОСОБА_1 був ознайомлений у день видання наказу, що підтверджується копією акта від 06.09.2019. Вказаний акт складено комісією у складі Літвіна О.Ю., Бачинської Г.М., ОСОБА_2 , про допит яких було заявлено у суді першої інстанції. Вказане клопотання було задоволено судом, однак, їх допитано не було. При цьому допитано свідків, яких було заявлено стороною позивача, що свідчить про однобічність дослідження доказів у справі.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції встановлено факт виконання трудових обов`язків ОСОБА_1 за попередньою адресою робочого місця ( АДРЕСА_2 ). Висновок суду ґрунтується виключно на поясненнях самого позивача та показаннях свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є зацікавленими у встановленні факту відсутності повідомлення їх про переміщення робочого місця, оскільки вони є позивачами у справах про скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі.
В апеляційній скарзі апелянт також зазначає, що слід розрізняти факт виконання трудових обов`язків та здійснення особою самостійно адвокатської діяльності. У позовній заяві сам позивач зазначає свою адресу перебування АДРЕСА_2 , оскільки він за цією адресою здійснює діяльність як самозайнята особа – адвокат. Вказане підтверджується і відомостями, які наявні в Єдиному реєстрі адвокатів України, а також договором оренди від 12.08.2019. Вказані факти у своїй сукупності свідчать про те, що позивач за адресою АДРЕСА_2 не виконував свою трудову функцію, а здійснював адвокатську діяльність. Таким чином, висновок суду першої інстанції про продовження здійснення ОСОБА_1 трудової функції за адресою АДРЕСА_2 не узгоджується з фактичними обставинами та наявними доказами.
Безпідставним є посилання суду на рішення господарського суду Хмельницької області у справі №924/1125/19 від 19 травня 2020 року, за змістом якого визнано недійсними рішення позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Проскурів», яким ОСОБА_5 обрано Генеральним директором ПАТ «Проскурів». В такому випадку слід брати до уваги і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 4 листопада 2020 року у справі №924/884/19, якою залишено без змін рішення першої інстанції, за змістом якого визнано недійсним рішення Наглядової ради ПАТ «Проскурів», яким ОСОБА_3 призначено тимчасово виконуючим обов`язки Генерального директора ПАТ «Проскурів». Таким чином можна дійти висновку, що наказ про прийняття на роботу ОСОБА_1 підписано не уповноваженою особою, що не взято до уваги судом першої інстанції.
В апеляційній скарзі ПАТ «Проскурів» зазначає і про неправильне застосування судом Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року №100. ОСОБА_1 пропрацював на підприємстві менше двох календарних місяців, тому у випадку задоволення позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати суд повинен був виходити з розміру виплати за фактично відпрацьований час. Однак, місцевий суд в основу розрахунку суми середньої заробітної плати бере відомості про розмір заробітної плати ОСОБА_1 за червень та липень 2019 року, тобто в період, коли останній не працював у ПАТ «Проскурів».
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області – залишити без змін.
Зазначає, що про звільнення з роботи від 13.09.2019 дізнався 24.10.2019 в особистому електронному кабінеті Пенсійного фонду України, отримавши витяг з реєстру застрахованих осіб.
Про переміщення робочого місця за новою адресою ОСОБА_1 ніхто не повідомляв. 
Щодо заявленого клопотання апелянта про виклик свідків позивач зазначає, що на останньому судовому засіданні саме відповідач не зміг забезпечити явку свідків для їх допиту. Натомість, свідки зі сторони позивача у судове засідання з`явились та надали пояснення.
Здійснення позивачем адвокатської діяльності ніяким чином не перешкоджає виконанню трудової функції.
Стороною відповідача не надано суду належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 з 9 по 11 вересня 2019 року був відсутній на робочому місці більше трьох годин, а також те, що він був повідомлений про рішення Наглядової ради Товариства №3 від 03.09.2019, яким змінено місце розташування товариства за адресою: м. Хмельницький, вул. Глушенкова, 11. Також суду не було надано доказів ознайомлення позивача з наказом від 13.09.2019 про звільнення. 
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Так, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 своєї постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
При цьому, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.09.2017 по справі №6-1412цс17, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Невихід на роботу у зв`язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.
Норми статті 139 КЗпП України передбачають обов`язки працівників працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення; при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Аналіз вказаних норм трудового законодавства дає підстави для висновку, що дисциплінарні стягнення застосовуються у разі порушення саме трудової дисципліни, тобто невиконання або неналежне виконання працівником трудових обов`язків.
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.
Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності.
Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, які передбачені процесуальним законодавством.
Відповідно до статей 81, 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно частини 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі одночасно приймається рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.
Визначаючи розмір виплат заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд керується вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, відповідно до якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. 
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що наказом №23-к від 19 серпня 2019 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду головного юрисконсульта, з посадовим окладом 16000 грн., згідно штатного розпису, з 20.08.2019 (т. 1 а. с. 11). 
Наказом Генерального директора №09ос-С від 13.09.2019 ОСОБА_1 був звільнений з посади головного юрисконсульта з 13.09.2019 на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул (т. 1 а. с. 79).
Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в судовому засіданні посвідчили, що робоче місце ОСОБА_1 було визначено по АДРЕСА_2 , куди він і приходив на роботу, про своє звільнення він дізнався з даних Пенсійного фонду.
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що зі сторони відповідача не надано до суду належних та допустимих доказів тому, що ОСОБА_1 з 9 по 11 вересня 2019 року був відсутній на робочому місці більше трьох годин, а також, що ОСОБА_1 був повідомлений про рішення Наглядової ради Товариства №3 від 03.09.2019, яким змінено місце розташування товариства на адресу АДРЕСА_1 .
Також до суду не надано доказів тому, що ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом №9-0у-У від 13 вересня 2019 року про звільнення.
Судом зазначено, що визначення працівникам посадових обов`язків і робочих місць є компетенцією роботодавця.  
       З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.
       Стягуючи з ПАТ «Проскурів» на користь ОСОБА_1 145686 грн. 45 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд взяв для обрахунку кошти в сумі 533,65 грн. (6700 грн+16000).
Між тим, з цим висновком Хмельницький апеляційний суд не погоджується.
Як вбачається з наданого до апеляційного суду наказу №23-К від 19.08.2019 ОСОБА_1 прийнято на роботу в ПАТ «Проскурів» на посаду «головного юрисконсульта» з посадовим окладом, згідно штатного розпису, з 20.08.2019. Оклад становитиме 16000 грн. 
Кошти, на які послався суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, зазначені в наданій позивачем довідці форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу – ОСОБА_1 » від 10.02.2020 – (6700 грн+16000 грн.), - це кошти, які позивач отримав до укладення трудового договору з відповідачем, тому вони не можуть бути покладені в основу розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Апелянт не заперечував трудові стосунки з позивачем. Доказів про інший розмір посадового окладу не надав.
В серпні місяці 2019 року було 21 робочий день. ОСОБА_1 в серпні 2019 року відпрацював 8 днів. У вересні відпрацював 10 днів. Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 761 грн. 90 коп. (16000:21). 
Оскільки розгляд справи в апеляційному суді неодноразово відкладався за клопотаннями представника апелянта, суд приймаючи рішення про розмір відшкодування враховує 420 робочих днів з дня звільнення і до дня винесення рішення апеляційним судом. Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 319998 грн. (761 грн. 90 коп. х 420 дн.).
За таких обставин рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2020 року в частині суми коштів, що підлягають до стягнення, слід змінити. Стягнути з ПАТ «Проскурів» на користь  ОСОБА_1  319998 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з яких підлягають відрахуванню податки та інші обов`язкові платежі.
В решті рішення залишити без змін.
Посилання апелянта, що рішенням Наглядової ради Товариства №3 від 03.09.2019 змінено місце розташування товариства на адресу вул. Глушенкова, 11, а наказом Генерального директора №8 від 06.09.2019 змінено робоче місце працівників, визначених у списку до вказаного наказу, і що про факт переміщення робочого місця за новою адресою ОСОБА_1 був ознайомлений у день видання наказу, що підтверджується копією акта від 06.09.2019, є безпідставним та не може бути підставою для скасування судового рішення та відмови у позові. Вказані документи не містять відомостей про ознайомлення ОСОБА_1 особистим підписом зі змістом наказів. Відтак, відповідач не довів, що про переміщення робочого місця за новою адресою позивач був повідомлений. Так, в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Допитані в судовому в апеляційному суді в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 не змогли ствердно зазначити, чи ознайомлювали ОСОБА_1 про зміну знаходження робочого місця і з наказом про звільнення. 
Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що клопотання ПАТ «Проскурів» про виклик і допит свідків було задоволено судом, однак, їх допитано не було, тоді як допитано свідків, яких було заявлено стороною позивача, що свідчить про однобічність дослідження доказів у справі. Встановлено, що суд першої інстанції таке клопотання задоволив, однак, через неявку в судове засідання свідки зі сторони відповідача не допитувались. Зазначені свідки були допитані в апеляційному суді.
Аргументи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку суду першої інстанції, що факт виконання трудових обов`язків ОСОБА_1 за попередньою адресою робочого місця ( АДРЕСА_2 ) ґрунтується виключно на поясненнях самого позивача та показаннях свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є зацікавленими у встановленні факту відсутності повідомлення їх про переміщення робочого місця, оскільки вони є позивачами у справах про скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, серед іншого, показаннями свідків. Доказів на спростування зазначених обставин апелянт не надав, а пояснення допитаних за клопотанням апелянта свідків підтверджують показання позивача.
Твердження ПАТ «Проскурів», що слід розрізняти факт виконання трудових обов`язків та здійснення особою самостійно адвокатської діяльності, що позивач є адвокатом, а договором оренди від 12.08.2019 підтверджується те, що позивач за адресою АДРЕСА_2 не виконував свою трудову функцію, а здійснював адвокатську діяльність, є необґрунтованим. Так, як встановлено, наказом №23-к від 19 серпня 2019 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду головного юрисконсульта, з посадовим окладом 16000 грн., згідно штатного розпису, з 20.08.2019. Зайняття адвокатською діяльністю ОСОБА_1 не спростовує виконання ним своїх трудових обов`язків та не свідчить про прогул.
Посилання апелянта, що безпідставним є посилання суду на рішення господарського суду Хмельницької області у справі №924/1125/19 від 19 травня 2020 року, за змістом якого визнано недійсними рішення позачергових загальних зборів акціонерів ПАТ «Проскурів», яким ОСОБА_5 обрано Генеральним директором ПАТ «Проскурів», і що в такому випадку слід брати до уваги і постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 4 листопада 2020 року у справі №924/884/19, якою залишено без змін рішення першої інстанції, за змістом якого визнано недійсним рішення Наглядової ради ПАТ «Проскурів», яким ОСОБА_3 призначено тимчасово виконуючим обов`язки Генерального директора ПАТ «Проскурів», що таким чином можна дійти висновку, що наказ про прийняття на роботу ОСОБА_1 підписано не уповноваженою особою, що не взято до уваги судом першої інстанції, також не є підставою для скасування судового рішення. Питання правомірності наказу про прийняття на роботу ОСОБА_1 у позовній заяві не ставилось.
Апелянт зазначає, що новими обставинами, які підлягають встановленню, є повідомлення позивача про переміщення робочого місця за новою адресою, однак, доказів повідомлення ОСОБА_1 про це не надає. У ситуації, що склалась, саме відповідач повинен довести факт ознайомлення працівників про переміщення робочого місця за новою адресою.
Свідки зазначили, що не пам`ятають, щоб роботодавець повідомляв ОСОБА_1 про його робоче місце та про звільнення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Проскурів» задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 жовтня 2020 року в частині суми коштів, що підлягають до стягнення, змінити.
Стягнути з ПАТ «Проскурів» (ЄДРПОУ 30593842), на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_1 , паспорт серії  НОМЕР_2 , виданий Шепетівським МВ УМВСУ в Хмельницькій обл. 15.07.2010) 319998 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з яких підлягають відрахуванню податки та інші обов`язкові платежі.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення. 
Повне судове рішення складено 21 травня 2021 року.

 
Судді А.В. Купельський 

Т.О. Янчук

 
О.І. Ярмолюк