справа № 757/39848/18-ц                                       головуючий у суді І інстанції Григоренко І.В.
провадження № 22-ц/824/2641/2021          суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

24 травня 2021 року                                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Нежури В.А.,	
 
з участю секретаря	 Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Тарасовою-Патрай Ксенією Андріївною, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року  у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про відшкодування матеріальної шкоди,-
 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2018 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Національного банку України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про відшкодування матеріальної шкоди. Просила суд стягнути з відповідача 753 994,16 грн. збитків та вирішити питання про розподіл судових витрат. Позов обґрунтований тим, що 28.01.2016 року між нею та ПАТ «КБ «Хрещатик» був укладений договір № 45D-655847 банківського вкладу «Оберіг» в доларах США із щомісячним приєднанням (капіталізацією) процентів по вкладу, на виконання умов якого позивачем було внесено кошти на вкладний рахунок в розмірі 16 471,90 дол. США на строк з 28.01.2016 року по 27.01.2017 року; 04.03.2016 року між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик» був укладений договір № 45D-661916 банківського вкладу в євро із щомісячною сплатою процентів на виконання умов якого позивачем було внесено кошти на вкладний рахунок в розмірі 18 200 євро на строк з 04.03.2016 року по 03.03.2017 року. Станом на 31.05.2016 року на карткових та депозитних рахунках позивача знаходилось: 1) НОМЕР_1 - 260,46 євро; 2) НОМЕР_4 - 1022,82 дол. США; 3) НОМЕР_5 - 2451,56 грн.; 4) НОМЕР_6 - 16 700,98 дол. США; 5) НОМЕР_7- 18,34 дол. США; 6) НОМЕР_8 - 18 200 євро; 7) НОМЕР_9 - 14,47 євро. Відповідно до постанови Правління НБУ від 05.04.2016 року № 234 «Про віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 04.05.2016 року прийнято рішення № 463 про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик». Згідно рішення Правління НБУ від 02.06.2016 року № 46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Хрещатик», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 03.06.2016 року № 913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку». 15.06.2016 року позивачем було отримано від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб гарантовану суму відшкодування в розмірі 200 000,00 грн., що є еквівалентом 7 999,33 дол. США за курсом НБУ станом на 06.06.2016 року - дату початку ліквідації Банку в порядку ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 16.06.2016 року позивачем надіслано заяву про включення до реєстру кредиторів. Таким чином на день оголошення ліквідації банку та після виплати гарантованої суми, залишок коштів на рахунках позивача становить 753 994,16 грн. і вказана сума є збитками позивача та підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача внаслідок факту грубого порушення відповідачем прав вкладників ПАТ «КБ «Хрещатик», встановленого рішеннями адміністративних судів, які набули законної сили.
Рішенням  Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням  ОСОБА_1 , через представника - адвоката Тарасову-Патрай Ксенію Андріївну, 12.06.2020 року надіслала  засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу до суду першої інстанції. 12.03.2021 року  до Київського  апеляційного суду, після усунення недоліків, надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - адвокатом Тарасовою-Патрай Ксенією Андріївною у новій редакції.
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, порушення норм матеріального та процесуального права,невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. При цьому, зазначає, що оскаржуване рішення  постановлено з помилкою у даті та назві процесуального документу, а вступна і резолютивна частини були оприлюднені  в єдиному реєстрі судових рішень 05.06.2020 року. Вказує, що висновки суду суперечать правовій позиції Верховного Суду від 02.10.2019 року. На думку апелянта, незаконність  рішень Національного Банку встановлена судовим рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2020 року. Вважає, що бездіяльністю та незаконними рішеннями Національний Банк України зупинив діяльність ПАТ «КБ «Хрещатик» та унеможливив доступ вкладників банку  до своїх коштів, чим порушив їх права.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження сторонам було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
23 квітня 2021 року до суду надійшов відзив Національного банку України, згідно якого відповідач просив  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому зазначає, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Позивачем не доведено причинний зв`язок між шкодою та неправомірними діями. 
 В судовому засіданні представник апелянта  просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Представник відповідача в судовому засіданні  просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 28.01.2016 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» (банк) та ОСОБА_1 (вкладник) укладено Договір № 45D-655847 банківського вкладу «Оберіг» в доларах США із щомісячним приєднанням (капіталізацією) процентів по вкладу (далі - Договір № 45D-655847).
 
Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. Договору № 45D-655847, Банк приймає грошові кошти Вкладника (Вклад) на вкладний депозитний рахунок № НОМЕР_2 , що відкривається банком на його ім`я в сумі 16 471,90 дол. США на термін з 28.01.2016 року по 27.01.2017 року. Банк повертає вкладнику суму вкладу та сплачує проценти на умовах та в порядку, встановлених цим договором. Процентна ставка на вклад встановлюється в розмірі 10% процентів річних. Нарахування процентів здійснюється Банком щомісячно, виходячи із фактичної кількості днів в місяці та році (метод «факт/факт»). В перший робочий день кожного місяця, наступного за місяцем нарахування, нараховані проценти приєднуються до суми вкладу і в подальшому нарахування процентів здійснюється на збільшену суму Вкладу. Сплата процентів Вкладнику здійснюється в кінці терміну Вкладу разом з основною сумою Вкладу.
 
Згідно п.п. 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3., 2.1.4. Договору № 45D-655847, Банк зобов`язується прийняти грошові кошти Вкладника на термін та на умовах даного Договору та нести повну відповідальність за їх збереження; відкрити картковий рахунок з метою перерахування на нього нарахованих процентів на суми Вкладу відповідно до розділу 3 Договору; нараховувати та виплачувати проценти відповідно до розділу 3 Договору; в останній день терміну розміщення Вкладу повернути Вкладнику внесену суму та суму нарахованих процентів.
 
04.03.2016 року між ПАТ «КБ «Хрещатик» (банк) та ОСОБА_1 (вкладник) укладено договір №45D-661916 банківського вкладу в євро із щомісячною сплатою процентів (далі - договір №45D-661916).
 
Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. Договору №45D-661916, Банк приймає грошові кошти Вкладника (Вклад) на вкладний депозитний рахунок № НОМЕР_3 , що відкривається Банком на його ім`я в сумі 18 200 євро на термін з 04.03.2016 року по 03.03.2017 року. Банк повертає Вкладнику суму Вкладу та сплачує проценти на умовах та в порядку, встановлених цим Договором. Процентна ставка на Вклад встановлюється в розмірі 7,23% процентів річних. Нарахування процентів здійснюється Банком щомісячно, виходячи із фактичної кількості днів в місяці та році (метод «факт/факт»). Сплата процентів Вкладнику здійснюється щомісячно, в перший календарний день кожного місяця, наступного за місяцем нарахування, та в день повернення суми Вкладу.
 
Згідно із п.п. 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3., 2.1.4. Договору №45D-661916, Банк зобов`язується прийняти грошові кошти Вкладника на термін та на умовах даного Договору та нести повну відповідальність за їх збереження; відкрити картковий рахунок з метою перерахування на нього нарахованих процентів на суми Вкладу відповідно до розділу 3 договору; нараховувати та виплачувати проценти відповідно до розділу 3 Договору; в останній день терміну розміщення вкладу повернути Вкладнику внесену суму та нараховані проценти за дні поточного місяця.
 
04.04.2016 року постановою Правління Національного банку України №231/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії проблемних», ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів, установлено для ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» обмеження в його діяльності, а також зобов`язано ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» надсилати до Департаменту банківського нагляду повідомлення про стан виконання запланованих заходів щодо фінансового оздоровлення банку, а також приведення ним своєї діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства.
 
05.04.2016 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову №234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних», відповідно до якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.04.2016 року №463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».
 
Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 05.04.2016 року до 04.05.2016 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Костенку І.І. строком на один місяць з 05.04.2016 року до 04.05.2016 року включно.
 
Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.04.2016 року №560 продовжено строки тимчасової адміністрації в ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» з 05.04.2016 року до 04.06.2016 року включно. У відповідності до даного рішення продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» Костенка І.І. з 05.05.2016 року до 04.06.2016 року включно.
 
Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 02.06.2016 року №46-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 03.06.2016 року №913 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку».
 
Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» з 06.06.2016 року по 05.06.2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 ЗаконуУкраїни «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Костенку І.І .
 
Відповідно до довідки (вих. № 47/4-41-06/463 від 31.05.2016 року), виданої Начальником управління роздрібного бізнесу ПАТ «КБ «Хрещатик», станом на 31.05.2016 року залишки коштів ОСОБА_1 по рахункам, відкритим в ПАТ «КБ «Хрещатик», становлять:
1) НОМЕР_1 - 260,46 євро; 2) НОМЕР_4 - 1022,82 дол. США; 3) НОМЕР_5 - 2451,56 грн.; 4) НОМЕР_6 - 16 700,98 дол. США; 5) НОМЕР_7- 18,34 дол. США; 6) НОМЕР_8 - 18 200 євро; 7) НОМЕР_9 - 14,47 євро.
15.06.2016 року ОСОБА_1 було отримано від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб гарантовану суму відшкодування в розмірі 200 000,00 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки № 123 від 15.06.2016 року, копія якої наявна в матеріалах справи.
16.06.2016 року ОСОБА_1 звернулась до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку ПАТ «КБ «Хрещатик» Костенко І.І. із заявою про включення її до реєстру кредиторів банку належних позивачу коштів, що знаходяться в ПАТ «КБ «Хрещатик» на підставі договору № 45D-655847 банківського вкладу «Оберіг» в доларах США із щомісячним приєднанням (капіталізацією) процентів по вкладу від 28.01.2016 року та договору №45D-661916 банківського вкладу в євро із щомісячною   сплатою процентів від 04.03.2016 року.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що  зобов`язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, за своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин.  Позивачем не надано будь-яких достатніх, належних та допустимих доказів заподіяння шкоди протиправними діями чи бездіяльністю відповідача. 
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
 
Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
При цьому, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини.
 
Згідно ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що  під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку та примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.
 
Статтею 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх представникам та спадкоємцям у національній валюті України в готівковій або безготівковій формі не пізніше семи днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
 
Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплені у ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Тому, віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних фактично унеможливило виконання банком своїх зобов`язань щодо виплати вкладу та відсотків позивачу.
 
Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.
 
Згідно із ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань, є кредитором банку.
 
Після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання НБУ банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 
Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку.
 
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України в постанові від 20.01.2015 року у справі № 6-2001цс15,  та в постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 182/7301/17 (провадження № 61-46092св18).
Тому, вірним є висновок суду першої інстанції, що  віднесення ПАТ «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних фактично унеможливило виконання банком своїх зобов`язань щодо виплати вкладу та процентів позивачу. Оскільки, між позивачем та ПАТ «КБ «Хрещатик» виникли договірні відносини, то стягнення суми вкладу позивачем повинно відбуватись на підставі законодавства, що регулює правовідносини щодо повернення вкладу з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
 Так, судом встановлено, що позивачу було виплачено 200 000,00 грн. гарантованої суми за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що підтверджується наявною в матеріалах справи заявою на видачу готівки № 123 від 15.06.2016 року.
Що стосується позовних вимог позивача про відшкодування шкоди завданої відповідачем, колегія суддів враховує наступне.
Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», обов`язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.
Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.
Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.
Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.
Відповідно до ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань у разі прийняття Національним банком України рішення про запровадження обмежень на діяльність банків, зупинення операцій по рахунках, арешту власних коштів банку на його рахунках уповноваженими органами державної влади. Учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність. Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду.
А відтак, суд  першої інстанції вірно вважав, доводи позивача, що Національний банк України має нести майнову відповідальність за зобов`язаннями неплатоспроможного банку необґрунтованими.
Оцінюючи посилання позивача на ст. 1173 Цивільного кодексу України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, суд першої інстанції виходив з  наступного.
Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, є органи державної влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їхня деліктність.
Згідно зі ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органами місцевого самоврядування відповідно до ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління.
В силу п. 3.1 рішення Конституційного суду України від 26.02.2009 року № 6-рп/2009 у справі N 1-15/2009, Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (стаття 99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (статті 6, 7, 24, 25, 53 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року № 679-XIV, а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (статті 4, 29, 31, 42 Закону).
А відтак, Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні ст. 1173 Цивільного кодексу України.
Посилання апелянта на практику Верховного Суду  від 02.10.2019 року по справі № 826/9802/17 є безпідставною оскільки стосується інших правовідносин, які виникли між іншими, відмінними сторонами, а отже не можуть бути застосовані у даному випадку. Крім того, вказаний правовий висновок зазначає (п.49), що бездіяльність Національного банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів, яка призвела до порушень прав вкладників у вигляді неповернутих грошових коштів, за певних обставин може розцінюватись як шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади. Таких обставин, на думку колегії суддів позивачем зазначено не було.
Що ж стосується посилання апелянта на правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду  від 28.03.2019 року по справі № 826/3021/18, то на думку колегії суддів він також не може бути застосований у даній справі, оскільки правовідносини, яких стосувалися ці висновки виникли між юридичними особами щодо оскарження неправомірних рішень та дій відповідача, а не відшкодування шкоди, як у даній справі.
У відповідності до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів заподіяння шкоди протиправними діями чи бездіяльністю відповідача. 
 
Щодо посилань апелянта на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/15685/16, то суд першої інстанції вірно вважав, що обставини, встановлені під час розгляду даної справи  не є встановленими у даній справі, оскільки стосуються іншого предмету спору та інших учасників.
 
Крім того, у вказаних апелянтом постановах адміністративного суду не міститься висновку, що внаслідок дій або бездіяльності НБУ порушено право позивача на отримання коштів за договором банківського вкладу, а отже, таке твердження не можна вважати загальновідомим фактом.
 
Інші доводи, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу, оскільки не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, та також не призвели до неправильного вирішення справи по суті.
Ухвалюючи рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
  Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволені позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Отже, доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Тарасовою-Патрай Ксенією Андріївною,  залишити без задоволення.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                                Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                            О.Ф. Лапчевська

            В.А. Нежура