ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

23 червня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №585/2120/20 
Номер провадження 22-ц/816/796/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
сторони: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,
треті особи: Роменська районна державна адміністрація Сумської області, Виконавчий комітет Плавинищенської сільської ради Роменського району Сумської області, Виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2021 рокув складі судді Євлах О.О., ухваленого у м. Ромни, повний текст якого складено 02 березня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

28 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю за місцем її проживання по АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 10 вересня 2005 року перебуває з відповідачем у шлюбі, мають двох дітей. Відносини з чоловіком не склалися, у нього з`явилась інша жінка і він фактично переїхав до неї проживати. Заявниця з дітьми залишились проживати за адресою: АДРЕСА_2 . Між сторонами виникали конфлікти, відповідач вів себе агресивно, застосовував до заявниці психологічне та фізичне насильство. З 13 квітня 2020 року відповідач вигнав позивачку з дому та заборонив спілкуватися з дітьми. Заявниця проживає у будинку своїх батьків за адресою: АДРЕСА_1 , приходила до дітей у денний час, іноді ночувала з дітьми, коли відповідач залишався у своєї нової дружини, а коли повертався додому знову виганяв заявницю. 4 червня 2020 року заявниця забрала дітей до своїх батьків, проте вночі відповідач силою забрав сина з собою, а 19 червня 2020 року відповідач шляхом обману затримав і залишив у себе доньку. Орган опіки та піклування не зміг прийняти рішення щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей та рекомендував вирішити це питання в суді. Відповідач заборонив дітям приходити до заявниці в будинок, не дає змоги спілкуватися з дітьми наодинці, діти залякані. Заявниця вказує, що вихованням дітей, їх психологічним розвитком займалась вона особисто. Вона не має шкідливих звичок, має постійне місце роботи, стабільний заробіток, вважає, що має право проживати зі своїми дітьми та займатись їх вихованням і це відповідає їх інтересам.
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420,40 грн судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове про відмову їх задоволенні.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду про визначення місця проживання сина з матір`ю ґрунтується лише на припущеннях. Зокрема, негативний вплив батька на сина нічим не підтверджений та не доведений позивачкою. Суд своїм рішенням призвів до розлучення брата та сестри, що є неприпустимим. Син заявника не має бажання жити з матір`ю, не скучає та боїться її. Звертає увагу суду на те, що обом дітям забезпечені належні та більш комфортні умови проживання та всебічного розвитку, ніж у позивачки.
В частині відмови у задоволенні позову рішення суду не оскаржується, а тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. При цьому зазначає, що внаслідок зради чоловіка з іншою жінкою заявниця вимушена була переїхати жити до своїх батьків і мала жити разом з дітьми, проте відповідач чинив перешкоди цьому і не бажає, щоб діти спілкувались з матір`ю. вказує, що син отримав психологічну травму від обмеження у спілкуванні з матір`ю, з березня 2020 року не відвідує дитячий садок.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , його представника – адвоката Менька Д.Д., пояснення ОСОБА_1 , її представника – адвоката Яковець Є.О., представника третьої особи – ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 10 вересня 2005 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі та є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 9, 10, 11).
За результатами розгляду питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей сторін орган опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації у висновку від 09 липня 2020 року № 04 рекомендував спірне питання вирішувати батькам дітей в судовому порядку (т. 1 а.с. 30-32, 38-41).
Актом обстеження умов проживання від 08 липня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , засвідчено, що за цією адресою мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , умови проживання родини задовільні, проживання дітей в даній родині можливе (т. 1 а.с. 36).
Актом обстеження умов проживання від 08 липня 2020 року за адресою: АДРЕСА_2 , засвідчено, що за цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , для дітей створені належні умови для всебічного розвитку, навчання та виховання, подальше їх проживання в сім`ї є можливим (т. 1 а.с. 37).
31 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Плавинищенської сільської ради Роменського району Сумської області із заявою про вжиття заходів щодо її чоловіка ОСОБА_2 , який безпідставно силою змусив її піти з дому і забрав у неї можливість спілкуватися з дітьми (т. 1 а.с. 42), у відповідь на яку створена тимчасова робоча комісія для вивчення та надання пропозиції щодо відповідного звернення; за висновком комісії проживання дітей в родині ОСОБА_1 можливе (т. 1 а.с. 43).
Позивачка ОСОБА_1 працює в КНП СОР «Обласній клінічній спеціалізованій лікарні» на посаді сестри медичної старшої з 04 лютого 2002 року, з 15 червня 2020 року приступила до роботи після відпустки по догляду за дитиною до 6 років по теперішній час (т. 1 а.с. 44).
Характеристикою за місцем роботи позивачки підтверджується, що ОСОБА_1 зарекомендувала себе грамотним, кваліфікованим спеціалістом; дисциплінована, неконфліктна, має почуття відповідальності до дорученої справи, самостійна у прийнятті рішень, принципова до себе та підлеглих (т. 1 а.с. 45).
ОСОБА_1 має постійний заробіток (т. 1 а.с. 46).
Місце проживання позивачки зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично заявниця проживає за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 47).
Відповідач ОСОБА_2 у кримінальному провадженні № 12020200100000384 згідно з обвинувальним актом від 05 червня 2020 року обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 162 КК України, проте у встановленому законом порядку на час ухвалення оскаржуваного рішення його винуватість судом не встановлено (т. 1 а.с. 86-87, 88, 89).
Висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Роменської міської ради щодо визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 19 лютого 2021 року № 03-26/738 запропоновано батькам до вирішення питання визначення місця проживання способи їх участі у вихованні дітей. Зокрема, Комісією з питань захисту прав дитини на засіданні 12 лютого 2021 року встановлено, що ОСОБА_1 бере активну участь у шкільному житті дочки на відміну від ОСОБА_2 . Під час проживання сина з матір`ю малолітній відвідував садочок, проте на даний час дитина не відвідує дошкільний заклад (т. 2 а.с. 26-29, 40-41).
Згідно з аналітичною довідкою за результатами психологічної діагностики від 17 лютого 2021 року з аналізу відповідей малолітньої ОСОБА_8 вдалося встановити шкалу позитивного відношення до себе, свого минулого та майбутнього, а також ставлення до батька. Загальний емоційний стан дівчинки є позитивним, легко йде на контакт. Справляє враження спокійної та врівноваженої дитини. Адекватно оцінює своє минуле та майбутнє. Емоційно близьким на даний момент часу для дівчинки є батько, з яким вона проживає. Деякі із тверджень дитини, пов`язаних з батьком, несуть матеріальний характер і полягають у спроможності його задовольнити матеріальні потреби дівчинки. Яскравим проявом негативних переживань дитини є сімейні сварки та непорозуміння. Прагнення вирішити конфлікти у родини є для дівчинки найбільш значущими. Тривожні переживання викликають твердження, пов`язані з матір`ю. У ОСОБА_9 присутня образа на те, що з її слів, мама є ініціатором судових засідань та комісій, тому неохоче йде з нею на контакт. Неналежного відношення матері до дитини не виявлено. Настя з теплими спогадами згадує їхні відносини, які були раніше, коли сім`я проживала разом та хотіла б це відновити. Зі слів класного керівника поведінка дитини не змінилася та сімейні негаразди не вплинули на успішність в школі. Мама, ОСОБА_1 , завжди брала участь у шкільному житті дитини, регулярно відвідувала збори, цікавилась навчанням. У ході спостереження за поведінкою ОСОБА_10 під час зустрічі, дитина спочатку вела себе розгублено. Під час проведення методики відповідав конкретно на питання, упускаючи деталізацію та емоційний характер. Аналізуючи отримані результати, спостерігається схильність до відстороненої позиції дитини стосовно батьків. Рівень потреби у певних життєвих ситуаціях знаходиться поряд з батьком, нижче середнього. Емоційна залежність до матері не прослідковується, як наслідок того, що мама не проживає з дитино. Хлопчик відчуває себе відчужено від обох батьків, переживає дефіцит спілкування та уваги. Задоволення потреб відбувається на базовому рівні. Це може бути результатом невдоволеного емоційного спілкування на прийняття дитини. Сімейні непорозуміння та несприятливий психологічний клімат в родині впливають на когнітивну сферу. Для повноцінного фізичного та психоемоційного розвитку дітей потрібна участь у вихованні як батька, так і матері. Найкращою підтримкою з боку батьків буде налагодження позитивного альянсу між мамою та батьком у їх спільному виховному процесі (т. 2 а.с. 31).
Допитана судом першої інстанції у якості свідка позивач ОСОБА_1 суду повідомила, що відповідач не виконує рішення комісії виконавчого комітету Роменської міської ради від 12 лютого 2021 року, до психолога сина не водить, доньку – теж, чинить перешкоди у побаченнях з дітьми.
Допитаний у якості свідка відповідач ОСОБА_2 суду повідомив протилежне, а саме: позивачка не йде на контакт, не бажає проживати з дітьми та з ним, лише бажає, щоб діти проживали з нею.
Свідок ОСОБА_11 , колега позивачки, підтвердила, що ОСОБА_1 турботлива мати.
Свідок ОСОБА_12 , вчитель та класний керівник дочки сторін - ОСОБА_3 , підтвердила активну участь матері у шкільному житті дочки. З вересня 2020 року на батьківські збори приходить батько, проте до 7 класу батька ОСОБА_9 вона не бачила. У сьомому класі поведінка та емоційний стан ОСОБА_9 змінились, вона ОСОБА_13 , стала замкнутою. Зі школи ОСОБА_9 забирає тато, або дідусь, мати цікавиться успішністю доньки. Вважає, що ОСОБА_9 оцінює ситуацію, що склалась з батьками під впливом дорослих.
Свідок ОСОБА_14 , вихователь у дитячому садочку № 2 «Журавка», пояснила, що сина сторін ОСОБА_4 до садка водила його мати. Садок дитина не відвідує з березня 2020 року. ОСОБА_10 має сильний зв`язок з матір`ю, завжди просив їй зателефонувати.
Свідок ОСОБА_7 , мати позивачки, підтвердила погіршення стосунків між сторонами. Вказала, що дочка просилась до матері, що відповідач чинить перешкоди у побаченні з дітьми та вважає, що діти залякані, оскільки ОСОБА_10 говорив, що боїться батька.
Свідок ОСОБА_15 , двоюрідна сестра відповідача, колега позивачки, підтвердила, що саме вона повідомила позивачці про подружню зраду відповідача.
Свідок ОСОБА_16 , мати відповідача, повідомила, що відповідач привозить дітей тільки тоді, коли їде у відрядження.
Під час розгляду справи суд першої інстанції з отриманих пояснень дітей з`ясував, що дочка ОСОБА_3 бажає проживати з батьком, а син ОСОБА_4 бажає жити в будинку де він живе зараз з батьком, але щоб і мама жила з ними разом.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції взяв до уваги викладені вище обставини, зокрема, створені батьками дітей умови для їх проживання, врахував думку дітей, висловлену ними в судовому засіданні, та вважав, що проживання сина з матір`ю, якому лише 5 років та який потребує більшої уваги та спілкування саме з матір`ю, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме його розвитку, як психологічному, так і фізичному. Поведінка відповідача під час розгляду справи по відношенню до матері дітей та її батьків, сформувала у суду переконання, що відповідач формує у сина негативне ставлення до матері, як такої, що хоче завдати шкоди відповідачу. На переконання суду, виховання дітей під час проживання їх з матір`ю, буде проходити в дусі поваги до закону та моралі, що відповідатиме інтересам дитини. Разом з тим, урахувавши вік дочки сторін ОСОБА_3 (13 років), яка чітко висловила бажання проживати з батьком, суд вирішив відмовити у задоволенні позову в частиін визначення місця проживання дочки з матір`ю.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог з наступних підстав.
Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції у повній мірі врахував положення вищезазначеного закону, принципу 6 Декларації прав дитини, а також роз`яснення, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», відповідно до яких, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо ( в тому числі в квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишиться, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
З урахуванням віку та інтересів малолітнього ОСОБА_4 суд дійшов правильного висновку про визначення місця його проживання з матір`ю.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування, що був наданий на пропозицію апеляційного суду, визначено доцільним проживання малолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , саме з матір`ю ОСОБА_1 .
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтею 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення в частині задоволених позовних вимог, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення в частині задоволених позовних вимог. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 лютого 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина