УХВАЛА

11 травня 2021 року 
м. Київ
справа № 640/18713/20
адміністративне провадження № К/9901/14464/21
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Жука А.В.,
суддів: Мартинюк Н.М.,  Мельник-Томенко Ж.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2021 року
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року 
у справі №640/18713/20
за позовом ОСОБА_1 
до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції    (м. Києва) 
про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції    (м. Києва) про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов, в якому просив:
- визнати  протиправними дії відповідача щодо винесення постанови від 14 лютого 2015 року про відкриття виконавчого провадження №46532532,
-  визнати протиправною та скасувати постанову від 14 лютого 2015 року про відкриття виконавчого провадження №46532532,
-  визнати протиправною та скасувати постанову від 14 лютого 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №46532532,
-  визнати протиправною та скасувати постанову від 23 лютого 2015 року про розшук майна боржника у виконавчому провадженні №46532532,
-  визнати протиправною та скасувати постанову від 21 квітня 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні №46532532,
-  визнати протиправною та скасувати постанову від 21 квітня 2015 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні №46532532.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
22 квітня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року у справі 640/18713/20.
Відповідно до частини першої    статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)    за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, Суд зазначає наступне.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
Згідно із частиною третьою статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Положеннями статті 287 КАС України передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.
Предметом оскарження в зазначеній справі є скасування постанов про визнання протиправними та скасування постанов про відкриття виконавчого провадження,  арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні, розшук майна боржника у виконавчому провадженні, стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні, та про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні.
За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження ухвалених у цій адміністративній справі судових рішень у касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд відповідної касаційної скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.
При цьому Суд наголошує, що з огляду на те, що поняття фундаментального значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики в даній категорії справ є оціночним, воно потребує належного обґрунтування з боку скаржника. 
Водночас, скаржником не зазначено в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, розгляд яких надав би нового, уніфікованого розуміння застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного кола осіб.
Разом з цим, Суд зауважує, що скаржник, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №826/5500/18, постанови Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №826/7969/16, від 20 червня 2018 року у справі №820/1186/17, від 16 січня 2019 року у справі 816/463/15-а, не наводить в чому саме він вбачає подібність правовідносин у цих справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга), та не вказує, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики з огляду на зміст цих судових рішень, натомість посилання на висновки Верховного Суду в іншій справах та цитування їх змісту, не є належним обґрунтувань підстав касаційного оскарження судового рішення.
Крім того скаржник посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та неповно з`ясовано обставини, однак, суд касаційної інстанції, в силу  статті 341 КАС України, позбавлений права вирішувати питання про достовірність доказів, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Крім того, скаржник зазначає про порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права з огляду на те, що    суди встановили обставини на підставі недопустимих доказів.
Проте, позивач не вказує які саме докази є недопустимими у розумінні  статті 74 КАС України, зокрема, не наводить конкретного переліку доказів, які не були дослідженні судами попередніх інстанцій, не зазначає також, які саме обставини, що мають істотне значення, встановлені судами на підставі недопустимих доказів (перелік таких доказів в касаційній скарзі також відсутній).
Верховний Суд наголошує, що обґрунтування підстави подання касаційної скарги зводиться до викладення обставин справи, цитування Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про виконавче провадження» та інших нормативно-правових актів, вимоги Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджених наказом Міністрства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, постанов Верховного Суду, з абстрактним зазначенням, що судами попередніх інстанцій рішення ухвалені з порушенням норм матеріального права, що не є належним правовим обґрунтуванням того, що розгляд даної    касаційної скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 333 КАС України  суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Таким чином, Суд приходить до висновку, що наведені скаржником в касаційній скарзі обставини не дають підстав для висновку, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
З огляду на наведене, у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись статтями  287, 328,  333 КАС України, Суд-
УХВАЛИВ:
1.Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2021 року  у справі 640/18713/20.
2. Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена. 

..................................
..................................
..................................

А.В. Жук
Н.М. Мартинюк
Ж.М. Мельник-Томенко
Судді Верховного Суду