П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
30 березня 2021 року                                                                м. Київ
 
справа № 754/6172/16
 
провадження № 22-ц/824/3417/2021
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.
при секретарі  - Ярмак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу   Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року у складі судді Таран Н.Г., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
 
 У травні 2016 року  позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 26 травня 2005 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в розмірі 64 289 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % щомісячно на суму залишку заборгованості та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,14 % від суми наданого кредиту щомісячно із остаточною датою повернення кредиту 26 травня 2025 року.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 свої зобов`язання з повернення кредиту та нарахованих на нього відсотків не виконує, у неї перед банком станом на 01 квітня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 51 736,07 дол. США, з яких: 39 466,12 дол. США - заборгованість за кредитом; 7 710,04 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1 190 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 3 369,91 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, яку банк просив стягнути з відповідача на свою користь.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач зазначив, Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ відступило право вимоги за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк», а тому останній є належним позивачем у справі. Відповідач не надала доказів виконання нею своїх зобов`язань за договором, тому відмовляючи у задоволенні позову, суд фактично ухилився від вирішення спору по суті та від здійснення правосуддя.
Заперечуючи проти доводів апелянта, ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Відповідач вказує, що ПАТ КБ «Приватбанк» є неналежним позивачем у даній справі, його позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, а рішення суду - без змін.
Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року Постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
В суді апеляційної інстанції представник позивача Банку скаргу підтримала, просила її задовольнити.  
Відповідач та її представник заперечували проти скарги, посилаючись на її необґрунтованість.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали цивільної справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 26 травня 2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за яким банк зобов`язався надати позичальнику кредит в загальній сумі 64 289 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % щомісячно на суму залишку заборгованості та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,14 % від суми наданого кредиту щомісячно із остаточною датою повернення 26 травня 2025 року.
19 лютого 2007 року між банком та компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги щодо кредитного договору від 26 травня 2005 року, укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 
14 квітня 2016 року був нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу відступлення прав вимоги між ПАТ КБ «ПриватБанк» та компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» стосовно зобов`язань
ОСОБА_1 , кредитором за яким знову став ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно з умовами цього договору та додатку до нього до ПАТ КБ «Приватбанк» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 із сумою залога 270 713 грн.
Звертаючись до суду із цим позовом, банк посилався на те, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку із чим станом на 01 квітня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі
51 736,07 доларів США, з яких: 39 466,12 доларів США - тіло кредиту;
7 710,04 доларів США - проценти за користування кредитом; 1 190 доларів США - комісія за користуванням кредитом; 3 369,91 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що з 19 лютого 2007 року по 14 квітня 2016 року право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 травня 2005 року не належало позивачу в силу його переходу від банку до компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1
ПІ-ЕЛ-СІ» на підставі укладеного між ними договору відступлення прав вимоги. Остання, у свою чергу, не входить до переліку фінансових установ, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, а є нерезидентом України, не має банківської або іншої ліцензії на здійснення кредитної діяльності на території України, а, отже не мала права здійснювати операції з обслуговування споживчих кредитів громадян України, а саме нараховувати та стягувати проценти і комісії. Наданий позивачем розрахунок не підтверджує наявність у відповідача заборгованості, оскільки заборгованість за кредитним договором нарахована станом на 31 липня 2015 року, у період коли між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 не існувало цивільно-правових відносин. Розрахунок заборгованості не відображує операцій із неодноразового продажу прав вимоги до ОСОБА_1 . Нарахування та отримання ПАТ КБ «Приватбанк» коштів за період із 19 лютого 2007 року по 14 квітня 2016 року є безпідставним в силу положень статті 1212 ЦК України.
Судова колегія не може в повній мірі погодитись з таким висновком, оскільки суд безпідставно відмовив позивачу у стягненні залишку заборгованості за тілом кредиту, право вимоги за якими було передано банку від компанії «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» за договором від 14 квітня 2016 року.
Так, відповідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч.2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника (ч.1 ст.516 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610, частини першої статті 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання за кредитним договором, в силу вимог статті 1050 ЦК України, банк не позбавлений можливості реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту безпосередньо в судовому порядку шляхом подання відповідного позову.
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Таким чином, встановивши, що банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі
64 289 доларів США за умовами кредитного договору від 26 травня
2005 року, який нею частково виконувався, залишок заборгованості за тілом кредиту, відповідно до розрахунку Банку станом на 01 квітня 2016 року складає 39 466,12 дол. США, тому судова колегія вважає, що саме ця сума повинна бути стягнута з відповідача на користь Банку, як доведена Банком, щодо неї не має сумніву, оскільки за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит.
У випадку, якщо відповідач вважає, що наданий Банком розрахунок по тілу кредиту невірний, зокрема, що він відображає сплачені кошти у іншому (меншому) розмірі, то згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідач була зобов`язана його спростувати, надавши свій розрахунок чи інші, передбачені ст.76 ЦПК України докази, на його спростування, чого відповідачем не зроблено.
Самі лише посилання на неналежність доказу, наданого Банком, як помилково вважає відповідач, не є достатніми підставами для його неприйняття судом.
Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що діюче процесуальне законодавство надає стороні широке коло можливостей для надання доказів чи спростування доказів, наданих іншою стороною, в тому числі згідно ст.106 ЦПК України відповідач мала можливість провести експертне дослідження за власною ініціативою на спростування розрахунку боргу, проте не зробила цього.
Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Крім того, доводи відповідача про відступлення права вимоги на суму 270 713 грн., не підтверджуються матеріалами справи, оскільки 270 713 грн. - це сума залога, а не сума права вимоги (т.1 а.с.124,154). 
Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 39 466, 12 доларів США  підлягають задоволенню, з мотивів, викладених у цій постанові.
За таких обставин, рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту у розмірі 39 466, 12 доларів США  підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог.
Разом з тим, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції  про недоведеність іншої частини позовних вимог, при цьому доводи апеляційної скарги Банку не спростовують таких висновків. 
Посилання відповідача на те, що позов Банку подано передчасно, колегія відхиляє, оскільки на час відкриття провадження у справі - 10 червня 2016 року, після укладення договору викупу (відступлення) права вимоги від 14 квітня 2016 року за вказаним кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» набув статусу позивача, чим спростовуються доводи відповідача про відсутність у АТ КБ «Приватбанк» права вимоги.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на позивача витрати відповідача по оплаті судового збору за подачу апеляційної та касаційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.
При подачі позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг АТ КБ «Приватбанк»  сплатив судовий збір у загальному розмірі 91 530 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 39 466, 12 доларів США, що становить 76,28 %, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, тобто у розмірі 69 819 грн. 08 коп.  
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково. 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в цій частині позовні вимоги  Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.
Стягнути із  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за тілом кредитуу розмірі 39 466, 12 доларів США та судовий збір у розмірі 69 819,08 грн.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                            

 
Судді: