КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 760/683/20                                                                 Головуючий у суді І інстанції Жовноватюк В.С.
Провадження № 22-ц/824/4125/2021                                              Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
26 травня 2021 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Нова інформація», автора «ІНФОРМАЦІЯ_4» ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація», автора «ІНФОРМАЦІЯ_4» ОСОБА_2 , в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та недоторканості ділової репутації, всю інформацію, розповсюджену на веб-сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію шляхом опублікування офіційного спростування на веб-сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_1 », із зазначенням: «ІНФОРМАЦІЯ_5».
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року в засобі масової інформації «ІНФОРМАЦІЯ_4» під назвою, якого здійснює свою діяльність ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація», на веб-сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » опубліковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2», в якій автор ствердив, що ІНФОРМАЦІЯ_7 року позивач зарізав своїх батьків: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . Разом з тим на час виходу вищевказаної статті позивач не був визнаний винним жодним вироком суду, який набрав законної сили, а тому, з урахуванням конституційного принципу презумпції невинуватості, автором статті ОСОБА_2 було безпідставно поширено неправдиві відомості щодо позивача, який вважає, що зазначена інформація є недостовірною та такою, що порушує його немайнові права.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 5 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звернувся до суду із вимогою про визнання недостовірною та такою, що порушує його права інформацію про те, що він причетний до вбивства своїх батьків, проте жодних належних і достовірних доказів на підтвердження того, що згадана інформація була розповсюджена відповідачами суду не надав. Долучена до позовної заяви «копія статті» не відповідає вимогам закону, які ставляться до подання електронних або письмових доказів. У вказаному документі міститься посилання на веб-сайт (сторінку), на якій згідно тверджень позивача розміщена недостовірна інформація про нього, проте за результатом перевірки такого посилання встановлено, що воно є неактивним, а при спробі перейти за посиланням виникає помилка. Відтак, суд першої інстанції не прийняв зазначений документ ані як електронний, ані як письмовий доказ у справі, а будь-яких інших доказів, які б свідчили про поширення відповідачами недостовірної інформації про позивача суду не надано.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Барана В.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Як на підставу доводів апеляційної скарги представник посилається на те, що позивачем було доведено факт публікації відповідачами статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яка була розміщена ІНФОРМАЦІЯ_6 року на веб-сайті « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та знаходилась в загальному доступі в мережі Інтернет. Намагаючись уникнути відповідальності за розповсюдження неправдивої інформації, відповідач у січні 2020 року видалив зі свого сайту вказану статтю і ввів суд в оману твердженням про те, що у позові відсутня URL-адреса, хоча позивач надав суду належним чином завірену паперову копію електронну доказу із зазначенням URL-адреси:         ІНФОРМАЦІЯ_3 ), яка містить назву статті - «ІНФОРМАЦІЯ_2». Вказана стаття хоч і була видалена із сайту «gazeta.ua», однак залишила свій слід, що підтверджується відповідним принт-скрином сайту «gazeta.ua», на якому вказано, що сторінку переміщено. Судом першої інстанції порушено вимоги статей 85, 100 ЦПК України, оскільки не повідомлено позивача про огляд електронного доказу, а після того як суд встановив, що електронний доказ переміщено із URL-адреси вказаної позивачем, не запрошено спеціаліста, який зміг би знайти вказаний доказ в мережі Інтернет.
У даній справі суду було надано належним чином посвідчену паперову копію електронного доказу, виготовлену представником позивача, однак при переході за посиланням, вказаним в паперовій копії електронного доказу, відкривається повідомлення: «Сторінку переміщено», що свідчить по те, що очевидно даний матеріал було видалено з інтернет-ресурсу (веб-сторінки) «gazeta.ua». Відповідач фактично не заперечив розміщення ним даної публікації в мережі Інтернет та існування такої інформації як на момент її публікації, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_6 року, так і на момент пред`явлення позову. Таким чином у суду не було правової підстави не брати до уваги подану позивачем паперову копію електронного доказу із тієї підстави, що відповідач ставив під сумнів її відповідність оригіналу.
Представник вказує на те, що суд протиправно позбавив позивача можливості взяти учать у огляді доказу та звернути увагу суду та ту чи іншу обставину, яка має значення для повноцінного проведення огляду, як це передбачено приписами статті 85 ЦПК України. У свою ж чергу засуджений ОСОБА_1 як особа, яка відбуває покарання не міг знати про вилучення вказаної інформації з мережі Інтернет за вказаною ним адресою, оскільки він перебуває в уразливому становищі ув`язненого та йому обмежено доступ до мережі Інтернет.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація»- адвокат Гугін Д.Ю. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.
Відзив іншого відповідача на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи в судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 особисто пред`явив до суду позов, в якому просив визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та недоторканості ділової репутації, всю інформацію, розповсюджену на веб-сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію шляхом опублікування офіційного спростування на веб-сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_1 », із зазначенням: «ІНФОРМАЦІЯ_5».
Відповідачами у справі про захист гідності, честі та ділової репутації позивачем визначено ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація», яке нібито поширило недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації - ОСОБА_2 .
На підтвердження того, що вказана вище інформація відносно нього була поширена саме відповідачами на веб-сайті « ІНФОРМАЦІЯ_1 » позивач додав копію статті у паперовому вигляді, засвідчену датою, його підписом та відміткою «з оригіналом згідно» (а.с. 9).
Заперечуючи проти позовних вимог, ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація» вказало, що позовній заяві відсутня URL адреса згаданої статті або будь-яке посилання на статтю, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує його права, а лише зазначено, що вона розміщена на веб-сторінці «    ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Документ, що позивач додав до позову, а саме додаток № 2 «копія статті», не являється знімком екрану або скріншотом сайту «gazeta.ua» і зазначена копія жодним чином не підтверджує факт розміщення (публікації) зазначеної статті на сайті « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який має зовсім інший вигляд (дизайн) при відкритті будь-якої новини чи статті. Походження зазначеної «копії статті» є незрозумілим, оскільки зазначений доказ не відповідає вимогам ЦПК України. Звертало увагу, що на сайті «  ІНФОРМАЦІЯ_1 » відсутня інформація, на яку посилався позивач як на підставу своїх позовних вимог, а тому він не довів факт поширення відповідачем інформації та факт порушення особистих його немайнових прав.
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.
Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.
Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 8 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і у цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.
У відповідності до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).
Враховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Судом встановлено, що позивач звернувся до суду із вимогою про визнання недостовірною та такою, що порушує його немайнові права інформацію про те, що він причетний до вбивства своїх батьків, проте жодних належних і достовірних доказів в розумінні вимог чинного процесуального законодавства на підтвердження того, що вказані інформація була розповсюджена саме ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація» та створена автором « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ОСОБА_2 суду не надав.
Так, за положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 77 - 79 ЦПК України).
За змістом статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. 
Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.
Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.
Згідно із положеннями статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Із матеріалів справи вбачається, що долучена до позовної заяви «копія статті» не відповідає вимогам закону, які ставляться до подання електронних або письмових доказів. 
Суд першої інстанції встановив, що у вказаному документі міститься посилання на веб-сайт (сторінку), на якій згідно тверджень позивача розміщена недостовірна інформація про нього, проте за результатом перевірки такого посилання виявлено, що воно є неактивним, а при спробі перейти за посиланням виникає помилка. 
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв зазначений документ ані як електронний, ані як письмовий доказ у справі, а будь-яких інших доказів, які б свідчили про поширення відповідачами недостовірної інформації про позивача надано не було і відповідачем не визнається.
Пленум Верховного Суду України у пунктах 9, 12 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.
Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.
Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
Спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Однак, позивачем не доведено, що саме відповідачами було порушено його право на повагу до гідності та честі шляхом публікації статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та її розміщення ІНФОРМАЦІЯ_6 року на веб-сайті « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Посилання апеляційної скарги на те, що намагаючись уникнути відповідальності за розповсюдження неправдивої інформації, відповідач у січні 2020 року видалив зі свого сайту вказану статтю і ввів суд в оману вказавши про те, що у позові відсутня URL-адреса, не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи. 
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
При цьому в оскаржуваному рішенні відсутні посилання на зазначені обставини, а судом було перевірено посилання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8) та встановлено, що воно є неактивним та виникає помилка.
Також відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції порушено вимоги статей 85, 100 ЦПК України, оскільки розгляд справи відбувався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, питання огляду доказів за їх місцезнаходження позивачем не піднімалося і судом не вирішувалося, а за встановлених судом обставин оригінал електронного доказу відсутній в мережі Інтернет на веб-сайті, що належить відповідачу.
Під час розгляду справи суд першої інстанції не встановлював обставини про те, що електронний доказ, поданий в паперовій копії, було переміщено із URL-адреси вказаної позивачем, а збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач фактично не заперечував розміщення ним даної публікації в мережі Інтернет та існування такої інформації як на момент її публікації, а саме на ІНФОРМАЦІЯ_6 року, так і на момент пред`явлення позову спростовуються матеріалами справи та позицією сторони ТОВ «Видавничий дім «Нова інформація» під час апеляційного перегляду справи, яка наполягала на сумнівності відповідності поданої паперової копії оригіналу електронного доказу та заперечувала факт розміщення спірної публікації.
В апеляційній скарзі представник позивача зазначав, що вищезгадану статтю можна було знайти у всесвітньому архіві Інтернет за посиланням на інші веб-сайти, проте вказані посилання є безпідставними, адже суду не представлено даних про те, яке відношення до цих посилань мають відповідачі у справі, а підставою позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є саме поширення інформації про ОСОБА_1 як вбивцю своїх батьків на на веб-сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Отже, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції правомірно виходив з того, що у цій справі відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого могло бути підставою для задоволення позову, а саме факт поширення відповідачами інформації, що порушує особисті немайнові права позивача, або завдає шкоди його особистим немайновим благам, або перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Крім того, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 відбуває покарання у Державній установі Міністерства юстиції України «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» та є засудженим 20 травня 2015 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області у справі № 161/20481/14-к за статтею 115 частиною другою пунктами 4, 9, 13 КК України до довічного позбавлення волі.
Таким чином, розглядаючи позов  ОСОБА_1 про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до гідності, честі та ділової репутації, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правову оцінку, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору,в результаті чого ухвалив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, обгрунтовані підстави для його скасування відсутні. 
Доводів, які б спростовували законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ухвали Київського апеляційного суду від 22 січня 2021 року, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 5 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                        Н.В. Ігнатченко
 
Судді:                                                                                                   К.П. Приходько
 
                                                                                                              Д.О. Таргоній