Номер провадження: 22-ц/813/4685/21 
Номер справи місцевого суду: 519/927/19
Головуючий у першій інстанції Барановська З. І.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Южного міського суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини за участю третьої особи Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, за участю третьої особи Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року,  ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
10.03.2020 до суду надійшла заява від позивача про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_3 .
У березні 2020 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, згідно якої ОСОБА_1 просить визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .
Рішенням Южного міського суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, за участю третьої особи Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області - задоволено. 
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований Южненським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №129 від 26.07.2014 - розірвано. 
Після розірвання шлюбу прізвище дружини залишено « ОСОБА_3 ».
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_3 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, за участю третьої особи Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області - відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1609,20 грн.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Южного міського суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року в частині встановлення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_3 , відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 1609, 20 грн. та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , встановивши місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_1 . 
       На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
До суду апеляційної інстанції з`явилися позивач ОСОБА_3 , її представник - ОСОБА_7 , апелянт ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 ..
Третя особа у справі - Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області до суду не з`явилася, хоча була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Рішення Южного міського суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 оскаржує лише в частині встановлення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_3 .
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині його оскарження. 
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду, в частині його оскарження, зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 26.07.2014 сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.3).
Під час перебування у шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дитина ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6).
З липня 2019 року між сторонами фактично припинені шлюбні відносини.
30.09.2019 після припинення між сторонами шлюбних відносин ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_8 та донькою ОСОБА_4 виїхала з м. Южне до смт. Озерне Житомирський області.
Позивач ОСОБА_3 працює в ТОВ «Фарма Лайн» на посаді завідувача аптеки №4 з 29.10.2019, що підтверджується довідкою (а.с.47, 75-77).
Згідно характеристики ОСОБА_4 відвідує дитячий заклад ЦРД «Сонячний теремок», в садок її водять мати, брат, дідусь. Дівчинка охайна, вихована, спокійна, врівноважена, чуйна. Житлові і побутові умови хороші, є все необхідне для життя (а.с.73).
ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_8 та донькою ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.69).
В кінці листопада 2019 року ОСОБА_3 зверталась до поліції зі скаргою з приводу неправомірних дій ОСОБА_1 , який забрав дитину ОСОБА_4 до м. Южне Одеської області та не повернув її матері, що підтверджується відповідними листами (а.с.58, 60-61).
Згідно характеристики за місцем роботи ОСОБА_1 характеризується як професіонал високо рівня з організаторським здібностями та дисциплінована людина, за місцем проживання зарекомендував себе з позитивної сторони (а.с.100-101).
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та мешкає разом з матір`ю ОСОБА_9 , дружиною ОСОБА_3 , сином дружини ОСОБА_8 та донькою ОСОБА_4 (а.с.99).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , районний суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю, що відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, судом було взято до уваги вік та інтереси дитини, яка потребує постійного догляду та турботи у зв`язку з фізіологічними особливостями, її соціальне оточення, родинний зв`язок з братом, умови створенні саме матір`ю дитини (дитина має окрему облаштовану кімнату). 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.
Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до ст ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Пунктом 1 ст.9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.
За приписами ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 (далі - Порядок), органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад.
П.72 Порядку вказано, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення.
З матеріалів справи вбачається, що згідно листа Житомирської райдержадміністрації від 20.03.2020 №Г-143/14 орган опіки та піклування вважає можливим визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 . 
У вказаному Листі зазначено, що мати працює, зарекомендувала себе з позитивної сторони, є відповідальною та комунікабельною. Працівниками служби у справах дітей Житомирської райдержадміністрації обстежено умови проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 . Дана квартира належить батьку  ОСОБА_3 , це 3-ох кімнатна квартира з усіма зручностями, дві кімнати виділені для ОСОБА_3 та дитини. Для дитини наявні окреме місце для сну, відпочинку, навчання, кімнати облаштовані меблями. Дитина відвідувала Озерненський центр розвитку дитини. Зараз дитина перебуває у батька ОСОБА_1 в м. Южне Одеської області. Зі слів ОСОБА_3 вона дозволила забрати дитину на тиждень, проте батько не повертає її, при цьому обмежує спілкування з дитиною в телефонному режимі (а.с.65-66).
Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 09.01.2020 за адресою: АДРЕСА_3 . квартира належить батьку ОСОБА_3 , це 3-ох кімнатна квартира з усіма зручностями, дві кімнати виділені для сім`ї ОСОБА_3 . Сім`я має стабільний дохід, мати працює. Для дітей є окремі місця для сну, відпочинку, навчання, кімнати облаштовані меблями. ОСОБА_4 відвідувала Озерненський центр розвитку дитини. Зараз дитина перебуває у батька ОСОБА_1 в м. Южне Одеської області. Сім`я проживає з ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Озерне (а.с.67-68).
Матеріалами справи також встановлено, шо 09.09.2019, 18.12.2019, 11.01.2020 та 19.02.2020 проводились обстеження житлово-побутових умов проживання дитини і за адресою: АДРЕСА_2 , згідно якого умови для проживання та виховання належні, що підтверджується відповідними актами (а.с.103,105).
Відповідно до висновку Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Южненської міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , №718/23-05-31 від 11.09.2020, зазначена комісія вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 (а.с.114-116).
Відповідно до витягу з протоколу №11 Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Южненської міської ради від 08.09.2020 проголосували: за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 - «2», за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_3 - «1», утрималися - «6».
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).
Апеляційний суд погоджується із твердженнями районного суду про те, що вищевказаний висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим з урахуванням кількості осіб, які приймали участь у голосуванні.
З урахуванням вищевикладенного, районний суд дійшов обгрнутованого висновку про задоволення позову ОСОБА_3 та відповідно відмови у задоволенні зустрічного ОСОБА_1 , оскільки визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини та проживання дитини з матір`ю не призведе до істотного порушення прав батька, оскільки відповідно до закону той з батьків, хто проживає окремо від дитини, має право на безперешкодне спілкування з дитиною і зобов`язаний брати участь у її вихованні, чого не заперечувала ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що дитині у м.Южний, за місцем проживання батька, створені належні умови, оскільки вона забезпечена окремою кімнатою, в той час, як за місцем проживання у смт.Озерне Житомирської області умови проживання не такі зручні і у доньки немає окремої кімнати є необгрнутованими, оскільки як вбачається з Акту обстеження житлово - побутових умов проживання від 09.09.2019 року, працівниками служби у справах дітей Житомирської райдержадміністрації обстежено умови проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 та зазначено, що дана квартира належить батьку  ОСОБА_3 , це 3-ох кімнатна квартира з усіма зручностями, дві кімнати виділені для ОСОБА_3 та дитини. Для дитини наявні окреме місце для сну, відпочинку, навчання, кімнати облаштовані необхідними меблями (а.с. 63-64). 
Окрім того, суд звертає увагу, що можливість створення дитині умов для виховання і розвитку (рід діяльності, режим роботи батьків, їхнє матеріальне і сімейне становище і ін.), маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.
При цьому, відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Тому, зазначені обставини не є бузумовною підставою для задоволення зустрічного позову  ОСОБА_1 .
Безпідставними є і посилання ОСОБА_1 про те, що найголовнішим аргументом на користь твердження місця проживання доньки із ним є той факт, що напротязі року, а саме з листопаду 2019 року по теперішній час, донька проживає саме із батьком, він повністю про неї піклується та забезпечує, в той час як мати самоусунулась від виконання своїх обовязків, не цікавиться життям дитини, не здійснює матеріального утримання, уникає спілкування з донькою по телефону.
Разом з тим, як встановлено матеріалами справи та в ході їх перевірки апеляційним судом, в обгрунтовання своєї позовної заяви, ОСОБА_3 зазначала, що ОСОБА_1 забрав доньку силоміць з дитячого садку без її відома та не віддає дитину, сказав їй що з дитиною вона буде бачитись після рішення суду. Він бив її, здійснював психічне насилля, тому вона його боїться. За цей час вона декілька разів спілкувалась з дитиною, коли перебувала в м. Южне, привозила речі, продукти для доньки, але по телефону спілкування з донькою батько обмежує.
       Вищевказане підтверджується також неодноразовими зверненнями ОСОБА_3 до правоохронних органів (а.с.55-61). 
Зазначене повністю спростовує вищенаведені доводи апелянта. 
Твердження апелянта про те, що положення ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблією ООН 20 листопада 1959 року не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини є необгрунтованими, з огляду на наступне. 
Так, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.
Верховний Суд у своїх постановах від 30 травня 2018 року (справа №343/1500/15), від 06 вересня 2018 року (справа №644/9094/16), від 17 жовтня 2018 року (справа №402/428/16) прийшов до висновку, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.
Крім цього, Верховний Суд наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Встановлено, що ОСОБА_3 у справі забезпечена житлом, має стабільну заробітну плату, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини, відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, залишивши малолітню ОСОБА_4 , 2015 року народження разом з матір`ю, що відповідає принципу 6 Декларації прав дитини.
Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції.
Таким чином, як вбачається з позовних вимог та тексту рішення, суд першої інстанції розглянув справу в межах  заявлених позовних вимог та з урахуванням всіх доказів наданих сторонами у справі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Южного міського суду Одеської області від 30 жовтня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини за участю третьої особи Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, за участю третьої особи Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 02.04.2021 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк 

О.С. Комлева