ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/280/21 Справа № 203/2248/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Васіна Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю. 
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2019 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди — відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020 року просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30 квітня 2020 року у повному обсязі. 
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2016 року зі ОСОБА_1 було стягнуто на користь ОСОБА_2 компенсацію заподіяної матеріальної шкоди в сумі 16 859,00 грн., компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 493 290 грн. та компенсацію судових витрат у сумі 7 165,60 грн. (а.с.17-19).
Постановою державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 19 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження ВП № 53794921 за виконавчим листом №/0203/1203/2016 виданим 21 листопада 2016 року про стягнення зі ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 моральної та матеріальної шкоди (а.с.28).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди скасовано. 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено (а.с.21-26).
Внаслідок оскарження вищезазначеного рішення позивач вважає, що він поніс витрати у зв`язку з судовим розглядом справи, які складаються з: поштових витрат на відправку юридичних документів по цивільній справі №203/3469/16-ц у розмірі 433,16 грн., транспортні витрати на паливо для проїзду з м. Кривого Рогу до Дніпра в зв`язку з судовими засіданнями на суму 1285 грн., витрати на лікування в зв`язку з загостренням хвороби через перебування в постійному стресовому, напруженому та нервовому стані в період розгляду судових справ в розмірі 6 195,51 грн., витрати у зв`язку зі платою судового збору по цивільній справі 203/3469/16 в розмірі 950 грн. (а.с.6-9, 31-48).
А також, позивач вважає, що звернення відповідачки до суду було неправомірним, у зв`язку з чим йому було завдано моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. 
З урахуванням викладеного, встановлено, що сам факт звернення ОСОБА_2 з позовом до суду не може бути визнано неправомірними діями внаслідок яких ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, оскільки у відповідності до статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду допускається. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. 
Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст.1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. 
Згідно ч.1, ч.2 ст.4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, при розгляді даної цивільної справи не була встановлена неправомірність дій відповідачки, оскільки звернення до суду за захистом своїх прав чітко закріплено в Конституції України та інших законодавчих актах. У зв`язку із чим, відсутні підстави для визнання дій відповідачки протиправними та такими, що порушують права позивача, що унеможливлює стягнення з відповідачки витрат на підставі ст. 1166 ЦК України.
Щодо стягнення з відповідачки витрат на лікування, необхідно зазначити наступне.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що позивачем не доведено, що загострення хвороби знаходиться в причинному наслідковому зв`язку з діями відповідачки з приводу звернення її до суду. 
А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині не підлягають задоволенню.
Окрім того, з позовних вимог позивача вбачається, що сума матеріальної шкоди, яку він просив стягнути з відповідачки являється сумою понесених ним судових витрат.
Відповідно до п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Тобто, фактично позивач ставить питання про стягнення з відповідачки судових витрат , які він поніс при розгляді цивільної справи № 203/3469/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 .
Також, в статті 382 ЦПК України визначено зміст постанови суду апеляційної інстанції, а саме, що постанова суду апеляційної інстанції складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин. 
При цьому за нормами вказаної статті резолютивна частина постанови апеляційного суду складається з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції;
Між тим, як вбачається з матеріалів справи, колегія суддів апеляційної інстанції, ухвалюючи постанову від 26 лютого 2019 не вирішила питання щодо розподілу судових витрат по справі.
Згідно п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: судом не вирішено питання про судові витрати.
Враховуючи, що постановою апеляційного суду було скасовано заочне рішення, але при цьому не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат, позивач має право звернутись до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі.
Вирішуючи питання з приводу стягнення моральної шкоди, необхідно зазначити, що відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Отже, оскільки неправомірність дій відповідачки при розгляді справи не встановлена, тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.
А тому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що сам факт звернення ОСОБА_2 з позовом до суду не може бути визнано неправомірними діями, оскільки таке право передбачено ст. 4 ЦПК України, у зв`язку з чим не може бути відшкодована шкода відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України.

Доводи апелянта, що стан його здоров`я погіршився саме в той час коли стало відомо про стягнення з нього пів мільйона гривень, колегія суддів вважає недоведеними та безпідставними, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують зазначене. Крім того, в справі що розглядається обов`язок по доказуванню лежить саме на позивачеві. 
Сторони в цивільному процесі мають протилежні матеріально-правові та процесуальні інтереси. Незважаючи на зацікавленість сторін у справі, законом зазначається, що вони зобов`язані добросовісно здійснювати свої права і виконувати процесуальні обов`язки. Принцип змагальності, в свою чергу, надає особам, які беруть участь у справі, рівних можливостей в процесі доказування, а особливо сторонам в позовному провадженні. Цей основоположний принцип закріплений і у Конституції України.
       Стосовно доказової діяльності (подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості) сторони, треті особи та їх представники наділені рівними правами, чого не можна сказати про сукупність наданих їм обов`язків. Брати участь у доказовій діяльності можуть всі особи, які беруть участь у справі, однак доказування кожної обставини, що має значення для ухвалення рішення у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта.
       Отже, доказування правовідносин (підстави і предмет позову), є обов`язком саме позивача у справі.
Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, ОСОБА_1 не надано.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-
       
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  — залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

                                                                М.Ю.Петешенкова