ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/421/21 Справа № 205/8216/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю. 
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комеційний банк “ПриватБанк” про визнання дій протиправними, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:
В вересні 2019 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комеційний банк “ПриватБанк” про визнання дій протиправними, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2020 року у позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комеційний банк “ПриватБанк” про визнання дій протиправними, стягнення суми та відшкодування моральної шкоди — задоволено частково.
Визнано протиправними дії Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570, юридична адреса: 01001; м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) щодо списання грошових коштів в рахунок погашеної проблемної заборгованості клієнта ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570, юридична адреса: 01001; м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) списані кошти у розмірі 4 582 (чотири тисячі п`ятсот вісімдесят дві) гривень 37 коп., три відсотки річних у розмірі 8 (вісім) гривень 00 коп., а всього 4 590 (чотири тисячі п`ятсот дев`яносто) гривень 37 коп.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570, юридична адреса: 01001; м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) в дохід держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
У відзиві АТ КБ “ПриватБанк” на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2020 року просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2020 року у повному обсязі. 
Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій незаконними задоволено та визнано протиправними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо списання грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2007-071-М від 09 липня 2007 року з рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 ; стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» 4 837 гривень 99 коп.; вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 16-20).
30 серпня 2019 року з карткового рахунку ОСОБА_1 списано в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 кошти у розмірі 4 582 гривень 37 коп. (а.с.10).
16 вересня 2019 року позивач звернувся до банку з вимогою про повернення безпідставно отриманих (списаних) коштів у сумі 4 582 гривень 37 коп. (а.с. 12-15), яку залишено без задоволення.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено (а.с. 11-13).
Таким чином, дії відповідача щодо списання грошових коштів в рахунок погашення проблемної заборгованості клієнта ОСОБА_2 є протиправними.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною 1статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Абзацами 1, 2 пункту 3 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно з п. 4 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
А тому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано будь-яких доказів на обґрунтування цих вимог.
Також, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у стягненні на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, оскільки ОСОБА_1 не надано підтверджень оплати послуг адвоката. 
Приведені в апеляційній скарзі доводи, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновків про недоведеність факту завдання позивачу моральної шкоди в результаті винних дій відповідача, а саме, що позивач залишився без грошових коштів та засобів до існування, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують зазначене. 
Крім того, в справі що розглядається обов`язок по доказуванню лежить саме на позивачеві. 
Сторони в цивільному процесі мають протилежні матеріально-правові та процесуальні інтереси. Незважаючи на зацікавленість сторін у справі, законом зазначається, що вони зобов`язані добросовісно здійснювати свої права і виконувати процесуальні обов`язки. Принцип змагальності, в свою чергу, надає особам, які беруть участь у справі, рівних можливостей в процесі доказування, а особливо сторонам в позовному провадженні. Цей основоположний принцип закріплений і у Конституції України.
       Стосовно доказової діяльності (подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості) сторони, треті особи та їх представники наділені рівними правами, чого не можна сказати про сукупність наданих їм обов`язків. Брати участь у доказовій діяльності можуть всі особи, які беруть участь у справі, однак доказування кожної обставини, що має значення для ухвалення рішення у справі, в силу закону стає обов`язком певного суб`єкта.
       Отже, доказування правовідносин (підстави і предмет позову), є обов`язком саме позивача у справі.
Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, ОСОБА_1 не надано.
Твердження апелянта, що ним було надано до суду докази, які обґрунтовують та підтверджують витрати позивача на професійну правничу (правову) допомогу, колегія суддів вважає недоведеними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. 
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-
       
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  — залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2020 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича 

                                                                М.Ю.Петешенкова