22-ц/804/956/21 
                                                                                221/5267/20 
                                               
Головуючий у І інстанції Писанець Н.В. Єдиний унікальний номер 221/5267/20
Номер провадження 22-ц/804/956/21
Доповідач Барков В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

20 травня 2021 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В.М.,
суддів   Мальцевої Є.Є.,
   Ткаченко Т.Б.,
секретар  Сікора М.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 10 листопада 2020 року у справі позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2020 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» звернулось до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 22 червня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладено Договір відступлення прав за договором іпотеки, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» набуло статусу іпотекодержателя предмета іпотеки. У зв`язку із невиконанням зобов`язання за кредитним договором № 014/11-134/51 у відповідачки існує заборгованість у розмірі 22 538 грн. 06 коп. та за кредитним договором № 014/11-134/52 – у розмірі 900 273 грн. 09 коп. Враховуючи наведені обставини, товариство просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитними договорами.
Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 10 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, адвокат Бондар І.П. в інтересах ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» звернулась з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог товариства. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не звернув уваги на спосіб захисту прав товариства шляхом реалізації іпотечного майна саме з прилюдних торгів, як того передбачає ст. 41 Закону України «Про іпотеку», помилково посилаючись на ст. 38 зазначеного закону.
Відзивів на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» Васильчишину А. В., яка просила скаргу задовольнити, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги товариства з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку», застережень іпотечного договору, якими сторони погодили позасудовий спосіб врегулювання спору, при якому іпотекодержатель має можливість самостійно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі. На підставі цього суд дійшов висновку про обрання позивачем ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» неналежного способу захисту прав іпотекодержателя судового порядку, що є підставою для відмови в позові за основною вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Проте, такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права, оскільки вийшов за межі позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Із урахуванням норм ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 16 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Згідно положень частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Судом встановлено, що 11 січня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_1 були укладені кредитні договори № 014/11-134/51 та № 014/11-134/52. Відповідно до умов кредитного договору № 014/11-134/51, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 35 000 грн. зі строком погашення до 25 грудня 2017 року. Відповідно до умов кредитного договору № 014/11-134/52, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 685 000 грн. зі строком погашення до 25 грудня 2017 року під 16% річних на купівлю нерухомого майна. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 11 січня 2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 014/11-134/52/2 за умова якого відповідачка передала в іпотеку банку нежитлову будівлю баню-сауну літ. А1, загальною площею 528,9 м2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
За змістом пунктів 1.1., 3.1.4., 6.1.,6.4. іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Звертаючись до суду із позовними вимогами, товариство просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних електронних торгів за замовленням та за ціною, визначеною за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержатилем або на підставі оцінки майна в той час коли суд першої інстанції вважав, що позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі.
В статті 1 Закону України Про іпотеку № 898-IV від 05 червня 2003 року з подальшими змінами на момент виникнення спірних правовідносин (далі за текстом – Закон № 898-IV) іпотека визначається як вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно зі ст. 12 Закону № 898-IV у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 310/11024/15-ц зазначено, що за змістом припису ч. 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору, не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів – незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі; 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві якщо у відповідному договорі, в іпотечному застереженні, сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили, передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Статтею 41 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Висновки, закріплені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, вказують, що способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: 1.) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку»); 2.) продаж предмета іпотеки іпотеко держателем будь-якій особі покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку»).
Отже, реалізація предмета іпотеки на прилюдних торгах, у тому числі електронних, є виключно судовим способом захисту. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог та посилаючись на неналежний спосіб захисту позивачем своїх майнових прав на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку», суд першої інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки обраний спосіб захисту підлягає реалізації на підставі ст. 41 вищевказаного закону виключно в судовому порядку.
Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Одним з видів застави нерухомого майна є іпотека (частина перша статті 575 ЦК України).
У разі невиконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель, як зазначено у ч. 1 ст. 589 ЦК України та ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Червоногвардійського районного суду м. Макіївки Донецької області від 17 червня 2013 року солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами № 014/11-134/51 та № 014/11-134/52 стягнута заборгованість у розмірі 21 972 грн. 63 коп. та 638 085 грн. 81 коп., а також судові витрати в сумі 3 306 грн.
Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2018 року замінено стягувача Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (а.с. 7-8, 151, 152-153).
Отже, наявність судового рішення про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором не звільняє її від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане ОСОБА_1 в іпотеку нерухоме майно. 
За ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього ж Закону.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах у рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами 014/11-134/51 та 014//11-134-52 від 11 січня 2008 року у розмірі 330 000 (триста тридцять тисяч) гривень, з яких: 16 282 грн. – заборгованість за кредитом за договором 014/11-134/51 від 11 січня 2008 року; 6 256 грн. 06 коп. – заборгованість за відсотками за користування кредитом за договором 014/11-134/51 від 11 січня 2008 року та 307 461 грн. 94 коп. – частина заборгованості за кредитом за договором 014/11-134/52 від 11 січня 2008 року (а.с. 149).
Таким чином, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання до суду першої інстанції позовної заяви, позивач сплатив судовий збір в розмірі 4 950 грн. (а.с. 3), а за подання апеляційної скарги – у розмірі 7 425 грн. (а.с. 50), які необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» – задовольнити.
Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 10 листопада 2020 року – скасувати.
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» –  задовольнити.
Звернути стягнення на нежитлову будівлю баню-сауну літ. А1, загальною площею 528,90 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами 014/11-134/51 та 014//11-134-52 від 11 січня 2008 року у розмірі 330 000 (триста тридцять тисяч) гривень, з яких: 16 282 грн. – заборгованість за кредитом за договором 014/11-134/51 від 11 січня 2008 року; 6 256 грн. 06 коп. – заборгованість за відсотками за користування кредитом за договором 014/11-134/51 від 11 січня 2008 року та 307 461 грн. 94 коп. – частина заборгованості за кредитом за договором 014/11-134/52 від 11 січня 2008 року, шляхом реалізації цього майна на прилюдних торгах за початковою ціною, встановленою за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії проведення виконавчих дій
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в сумі 4 950 (чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят) гривень. 
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 7 425 (сім тисяч чотириста двадцять п`ять) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 25 травня 2021 року.

Судді       В. М. Барков

Є. Є. Мальцева

Т. Б. Ткаченко