Постанова
Іменем України
 
02 червня 2021 року
м. Київ
 
справа № 753/2816/17
 
провадження № 61-3636св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «ОТП Банк», 
представник позивача - Лобачевський Анатолій Володимирович,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника акціонерного товариства «ОТП Банк» - Лобачевського Анатолія Володимировича на постанову Київського апеляційного суду             від 09 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М.,           Березовенко Р. В., Сержанюка А. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2017 року акціонерне товариства «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 08 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 64 802,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 4,49 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 08 лютого 2032 року. 
Цього ж дня, 08 лютого 2008 року, між банком і ОСОБА_1 був укладений          договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався солідарно у повному обсязі відповідати перед банком за кредитними зобов`язаннями позичальника. 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 08 лютого 2008 року станом на 20 жовтня             2016 року утворилася заборгованість у розмірі 69 634,51 дол. США, з яких: 57 307,30 дол. США - заборгованість за кредитом; 12 327,21 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, яку АТ «ОТП Банк» просило суд солідарно стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Заочним рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 квітня        2018 року у складі судді Колесника О. М. позов АТ «ОТП Банк» задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 69 634,51 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 20 жовтня 2016 року становить 1 789 136,11 грн, з яких: 57 307,30 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 20 жовтня 2016 року становить 1 472 224,54 грн, - заборгованість за кредитом; 12 327,21 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 20 жовтня 2016 року становить 316 686,03 грн, - заборгованість за процентами за користування кредитом.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «ОТП Банк» судовий збір у розмірі 13 418,52 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» судовий збір у розмірі 13 418,52 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей            526, 530, 554 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши що основне зобов`язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість солідарно з позичальника і поручителя. Розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволені позову АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Стягнуто з АТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 40 254,96 грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, щоостанній платіж            за кредитним договором був сплачений 11 лютого 2015 року, а вимогу              про стягнення кредитної заборгованості до позичальника і поручителя           банк пред`явив лише 14 лютого 2017 року, тобто за межами строку, визначеного частиною четвертою статті 559 ЦК України, що є підставою             для визнання поруки ОСОБА_1 за договором поруки від 08 лютого           2008 року припиненою.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У березні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі                     Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника АТ «ОТП Банк» - Лобачевського А. В. на постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі представник АТ «ОТП Банк» - Лобачевський А. В., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального       права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором і стягнення судового збору скасувати і направити справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування         норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11,                 від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд апеляційної інстанції не врахував, що у разі пред`явлення  банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання     строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових             коштів поза межами цього строку, а не повністю, як помилково зазначив апеляційний суд.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. 

 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
08 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 64 802,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 4,49 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту до 08 лютого 2032 року. 
 
08 лютого 2008 року, між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», і ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався солідарно у повному обсязі відповідати перед банком за кредитними зобов`язаннями позичальника. 
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 08 лютого 2008 року станом на 20 жовтня             2016 року утворилася заборгованість у розмірі 69 634,51 дол. США, з яких: 57 307,30 дол. США - заборгованість за кредитом; 12 327,21 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;  4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника АТ «ОТП Банк» - Лобачевського А. В. підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
 
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. 
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. 
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
 
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
 
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
 
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).
 
Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).
 
Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
Виконання сторонами зобов`язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. 
 
Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.
 
Як установив суд, боржник ОСОБА_2 (а відтак і поручитель) узяв                на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами         до 08 лютого 2032 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.
 
Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
 
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
 
Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання  цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
 
Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила                            (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя.
 
Таким чином, можна зробити висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
 
Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року (провадження № 14-145цс18).
 
Зі змісту кредитного договору від 08 лютого 2008 року вбачається, що повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами у розмірі і строки, визначені у графіку платежів, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту.
 
Згідно з договором поруки від 08 лютого 2008 року відповідальність поручителя наступає у випадку невиконання (неналежного виконання) боржником зобов`язання за кредитним договором. 
 
Апеляційний суд установив, що позичальник останній платіж на погашення кредитної заборгованості сплатив 11 лютого 2015 року, а наступний               термін платежу за договором був визначений 09 березня 2015 року, який         він не здійснив, а тому з 10 березня 2015 року несплачена заборгованість вважається простроченою. 
 
Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.
 
Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 10 березня 2010 року) пред`явити вимоги до поручителя.
 
У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом з тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.
 
У справі, яка переглядається, апеляційний суд не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком останній платіж повинен бути здійснений 08 лютого 2032 року), а за договором поруки відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором. 
 
Крім того, суд не з`ясував, чи пред`явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним щомісячним платежем, та чи припинилась порука за окремими платежами.
 
Також суд апеляційної інстанції помилково вказав на те, що внаслідок прострочення позичальником повернення чергової частини у березні            2015 року, банк дізнався про порушення своїх прав та у нього виникло             право вимагати дострокового повернення кредиту в цілому на підставі частини другої статті 1050 ЦК України та пункту 1.9.1 кредитного договору             від 08 лютого 2008 року, відтак з 10 березня 2015 року розпочався         перебіг трирічного строку позовної давності для пред`явлення вимог банку до позичальника щодо дострокової повернення кредиту.
 
Так, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
 
Відповідно до пункту 1.9.1 кредитного договору від 08 лютого 2008 року банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та/чи інших зобов`язань за цим договором. При цьому, зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги.
 
Відповідно до принципу змагальності сторін, закріпленого у статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
 
Розглядаючи справу, апеляційний суд не врахував, що пунктом 1.9.1 кредитного договору від 08 лютого 2008 року встановлено право, а не обов`язок кредитора визнати термін виконання кредиту таким, що настав, та визначено порядок повідомлення позичальника про ці обставини. При цьому суд не встановив, якими доказами підтверджено, що кредитор реалізував це право у порядку, встановленому кредитним договором та змінив строк виконання основного зобов`язання.
 
Ураховуючи, що фактичні обстави справи не встановлені, оцінка доказам не надана, суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень позбавлений можливості ухвалити рішення по суті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Оскільки апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, і не перевірив доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то оскаржувана постанова апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.
 
При новому розгляді справи суду необхідно дати належну оцінку доводам і поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень,           як в цілому, так і кожному доказу окремо, та звернути увагу на правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові           від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12. 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника акціонерного товариства «ОТП Банк» - Лобачевського Анатолія Володимировича задовольнити. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович